María Gainza

Synsnerven

Oversatt av Signe Prøis

María Gainza

Synsnerven

Oversatt av Signe Prøis

Til Azucena

Livets visuelle sider har alltid vært mer tungtveiende for meg enn dets innhold.

JOSEPH BRODSKY

Jeg går og ser på det lille maleriet, sa Liliana Maresca etter å ha tatt morfindosen sin.

LUCRECIA ROJAS

DREUX’ KRONHJORT

Jeg ble kjent med Dreux en formiddag om høsten, og med kronhjorten nøyaktig fem år senere. Den første dagen var det strålende sol da jeg gikk hjemmefra, men plutselig og helt uten forvarsel begynte det å regne. Det var et bibelsk regn, og på bare få minutter ble de smale gatene i Belgrano forvandlet til sleipe elver; kvinnene trengte seg sammen på hjørnene og kalkulerte det høyeste punktet å krysse over på; en gammel dame dunket paraplyen i siden på en buss som ikke ville åpne døren for henne, og i butikkdørene sto de ansatte og så hvordan vannet slikket fortauene, og de fortet seg å feste damlukene i metall de hadde kjøpt etter forrige oversvømmelse. Jeg var nødt til å ta med en gruppe utlendinger for å se en privatsamling. Det var jobben min, og det var ingen dårlig jobb, men mens jeg sto der og ventet på kundene mine i ly av taket på en bar, passerte en taxi altfor nærme fortauskanten og sendte en diger sprut over den korte, gule kjolen min. Tre biler senere ga skuren seg like brått som den hadde begynt, og gjennom de aller siste regndråpene, som falt som en gardin av glassperler, dukket kundenes taxi opp. De var amerikanere, et middelaldrende par, hun i hvitt og han i svart, og de var ulastelig antrukket og tvers igjennom tørre, som om sjåføren nettopp hadde hentet dem på renseriet.

Vi gikk inn i et hus som en gang hadde vært et petit hôtel omgitt av en svær hage, som nå lå klemt mellom en bygning i rasjonalistisk stil og en prangende californisk villa. Vi ble ført til stuen av en hovmester som gled som en ål mellom inventaret. Femten minutter senere åpnet det seg noen skyvedører som til da hadde vært usynlige, og ut kom samleren. Hun så på meg. Jeg så på henne. Hun var utvilsomt bedre enn meg på holde-blikket-leken. Hun var gråkledd. Rundt munnen hadde hun sånne bitterrynker som kvinner over førti får, den ørneaktige nesa var et spisst våpen, og på kasjmirgenseren hadde hun en forgylt brosje med et lite dyr, som jeg på grunn av avstanden hun holdt til meg gjennom hele besøket, aldri klarte å identifisere.

Kvinnen skannet meg med samme bestyrtelse som hun hadde formidlet på telefon kvelden i forveien, da hun sa at hun ikke forsto hvorfor jeg insisterte på å bli med når hun utmerket godt kunne vise frem maleriene selv. Jeg var daglig leder, sekretær, bud og guide i min egen bedrift, det var sånn de fungerte, omvisningene som fikk det hele til å gå rundt, forsøkte jeg å forklare, om enn ikke med nøyaktig de ordene. «Greit, du er ambisiøs, skjønner jeg, da venter jeg deg klokken tolv», sa hun før hun la på. Og der sto jeg neste dag og dryppet sølevann på den polerte parketten hennes. Kvinnen sendte bud etter alternativt fottøy. Noen minutter senere gikk jeg rundt i et par hvite pusetøfler og var guide for en gruppe mennesker som hadde mistet all respekt for meg. Det eneste jeg hadde igjen, var de snedige kommentarene mine, det skarpe blikket, og jeg var mer eller mindre på glid da jeg støtte på en skimmel som kom galopperende mot meg under en tinnfarget himmel. Jeg kastet et blikk på vertinnen; det var bare et mikrosekund, men øynene mine lurte ingen. Hun smilte fornøyd:

«Alfred de Dreux. Lærer dere ikke om ham på universitetet? 1800-tallet?» sa hun mens hun tente en sigarett i et munnstykke av elfenben mellom de lange fingrene, som hun åpenbart var stolt av.

«Selvfølgelig. Det er et storslagent maleri», sa jeg.

Det var en dobbel løgn: Jeg hadde aldri hørt om Dreux, og jeg syntes bare maleriet var pent, godt malt, men heller ikke mer.

«Du sier ikke det», sa hun og blåste røyken ut i en perfekt sirkel som kom duvende mot meg gjennom rommet.

Amerikanerne smilte slett, overfladisk og i svart-hvitt, som i Jorge de la Vegas puslespill.

Som sagt fikk jeg se Dreux’ kronhjort fem år senere, en annen uværsformiddag i april, da jeg hadde tatt meg en tur til Museo Nacional de Arte Decorativo. Jeg var alene, for det er sånn jeg liker å se ting for første gang, og jeg hadde kledd meg for regnet i et par nydelige gummistøvler med lave skaft. Det kan hende det anstendige skotøyet hadde noe med saken å gjøre, men denne gangen ble det et eksplosivt møte med Dreux, det som A.S. Byatt kaller the kick galvanic. Det fikk meg til å huske at i kunsten settes alt på spill i løpet av den avstanden som strekker seg fra noe du synes er fint, til noe du virkelig blir fengslet av. Og at variablene som får det inntrykket til å endre seg, både kan og vanligvis vil være ubetydelige. Straks jeg så den, kjente jeg den demrende opphisselsen som noen beskriver som flaksende sommerfuglvinger, men som i meg opptrer på en langt mindre poetisk måte. Det er samme spetakkel hver gang jeg blir virkelig tiltrukket av et maleri. De sier det er dopaminet som slipper hjernen fri og øker blodtrykket. Stendhal beskrev det slik: «Hjertet mitt hamret da jeg kom ut av Santa Roce; det var som om livet rant ut av meg, jeg ble redd for å falle.» To hundre år senere fikk fenomenet betegnelsen Stendhals syndrom av en sykepleierske ved legevakten ved Santa Maria Nuova. Hun var alvorlig bekymret over alle turistene som falt om i et slags sanselig koma i møte med Michelangelos skulpturer.

For å bevare fatningen den dagen trakk jeg meg tilbake gjennom vinterhagen. Jeg svaiet som om jeg gikk på dekket av en båt, jeg sjanglet fra side til side, med øyne som to avmagnetiserte kompass. Jeg gikk ut for å trekke litt frisk luft og inn igjen, stålsatt til møtet, og det var en lettelse å se at Dreux-bildet fortsatt var der. Det hang i det som hadde vært familien Errázuriz’ spisestue, en salong i fransk barokk, en kopi av en man finner i Versailles; et stort, men ikke uforholdsmessig digert rom som kunne ha vært hyggelig og varmt om høsten, hvis sollyset fikk skinne gjennom de store vinduene ut mot hagen. Men så er det snarere iskaldt, for sikkerhetsvaktene lar persiennene være nede og tror en liten stråleovn på størrelse med en murstein klarer jobben.

Det er faktisk to bilder av Dreux i den salongen, to jaktscener som ble malt midt på 1800-tallet. Men øynene mine trekkes mot det ene, og selv om det å beskrive et maleri bestandig er å lage problemer for seg selv, så kan jeg ikke la være: Det er et vertikalt maleri, og i bildet jager et hundekobbel en kronhjort, kampen mellom dyrene pågår i den nedre delen av maleriet, og i den øvre, i det jeg kunne ha sverget på at må ha blitt tilføyd senere, for å få maleriet til å passe inn med salongens sjenerøse takhøyde, er det malt et landskap med blå himmel, bobleskyer og et generisk tre, det kan være et hvilket som helst tre. Jeg skal ikke nekte for at det er et nokså konvensjonelt maleri, men likevel tiltrekker det meg. Det gjør meg til og med litt urolig.

Alfred de Dreux var sju år gammel og på rundreise i Siena med gudfaren sin da han møtte den store Géricault, den franske romantikkens martyr. Géricault var i byen for å studere Simone Martini. Han ønsket å gi portrettkunsten tilbake kraften som hadde gått tapt i tidens kriker og kroker, og da blikket hans landet på den forsiktige Alfred, tenkte han at han ville være en utsøkt modell. Han portretterte ham sittende på noen steiner en ettermiddag, mens fønvinden blåste fra de sieniske åser og irriterte guttens kinn. I virkeligheten portretterte han ham i atelieret sitt og fant på resten. Det er et skarpt maleri, utypisk for en tid da man ikke evnet å se de unge, men fremstilte dem som voksne i miniatyr: Den unge Alfred overrasker med sitt livfulle blikk og sangvinske lynne.

Det må ha vært et møte av typen som bestemmer skjebner eller forsegler pakter, for to måneder senere, da Alfred var på besøk i Géricaults atelier i Paris, oppdaget han at ikke bare malte mesteren episke motiver med flåter som drev omkring og nifse portretter av galninger; Géricault malte også dyr i sin reneste form: hester, løver og tigre som han studerte med samme skarpsyn som han studerte menneskene. Disse bildene gjorde sterkt inntrykk på den unge Alfreds lett påvirkelige sinn, og mange år senere, da hertugen av Orléans søkte en maler til stallene sine, valgte han Dreux blant hundrevis av andre kandidater. Slik fikk han ord på seg for å være Frankrikes beste hestemaler. Etter revolusjonen i 1848 kom denne mesterligheten Napoleon III for øre. Da han ble nødt til å utvandre til England med sin familie, inviterte han gjentatte ganger kunstneren til å komme og portrettere ham til hest. Femti år gammel døde Dreux i Paris, av en leverabscess han pådro seg under oppholdet i England, men i salongene ble det sagt at byllen i virkeligheten var et sabelsår etter en duell mot Fleury, en av keiserens adjutanter, av grunner eksilhoffet på nidkjært vis sørget for å holde skjult.

Hva tenkte Errázuriz-familiens gjester om disse maleriene? Hendte det at noen av dem stoppet opp for å betrakte Dreux’ malerier? Eller var de like usynlige for dem som en beige tapet? Jeg ser dem for meg, sittende til bords. Tallerkenene etter forretten har nettopp blitt ryddet vekk idet døren går opp og hovmesteren kommer inn med kjøttet, servert på en seng av urter og dampede poteter, penslet med nykjernet smør og nyhakket persille; bak ham følger en tjener med sausenebbet i sølv, dekorert med jakthorn i relieff. Noen kommenterer utviklingen i forhandlingene med Chile: Det blir ikke krig. Herr Errázuriz har detaljer om saken; han er tross alt hjemlandets ambassadør. Hans hustru Josefina smiler, for hun er ny og tror fremdeles at hun bør interessere seg for det mennene samtaler om, men i øyekroken observerer hun det dradde ansiktet til den eldre kvinnen ved sin høyre side, og tenker bekymret at hun om kort tid vil se ut som henne. Som for å reversere tiden løfter hun stadig hendene og rister dem lett, for å få blodet til å renne ned og fremheve den hvite huden. Da de så reiser seg fra bordet, søker hun tilflukt i et slag whist. Den eneste som ser på maleriet, er den eldre kvinnen, fru Alvear, som en gang i tiden har vært sopranen Regina Pacini: Blikket hennes vandrer fra hjorten, som i det ene maleriet ennå er i live, til det andre, hvor den er død og ligger servert i fine skiver på tallerkenen. En klokke slår mellom alt krimskramset av tre i renessansesalen, som ligger vegg i vegg med spisestuen. Fru Alvear grøsser, men antar det skyldes trekken. I det siste har det vært vanskelig for henne å sette ord på det hun føler.

Slike jaktbilder ble ikke regnet som eksentriske på Dreux’ tid. Snarere viste de til en eksklusiv idrettsgren som hadde oppstått som klassemarkør i middelalderen, da jakt gikk over til å bli aristokratiets tidsfordriv, eller rettere sagt deres beskjeftigelse – ikke sjelden den eneste anledningen man hadde til å øve seg til krigen, samtidig som adelen fikk målt krefter seg imellom. Grunnen til at adgang til skogene ble forbudt, var nettopp muligheten disse herrene så til å drive storviltjakt blant jevnbyrdige. De store byttene beholdt de selv; bøndene fikk ta til takke med fugler og kaniner langs veiene i utkanten.

På slutten av 1300-tallet oppsto den internasjonale gotikken ved hoffene, et resultat av sammensmeltningen mellom den italienske kunsten fra Siena og den flamske kunsten nord på kontinentet. Et av de vakreste eksemplene finner vi i middelalderhåndskriftet som er kjent som Hertugen av Berrys svært rikt utsmykkede tidebok. I håndskriftets kalender for desember blir et villsvin omringet av et hundekobbel i skogen; det er som et Dreux-maleri i miniatyr. Det er sannsynlig at maleren har kommet over disse bildene under besøkene han og Napoleon III avla slottet i Chantilly, hvor bøkene ligger oppbevart. Til skarpsynet han hadde lært av Géricault, tilførte han den langsomme stiliseringen håndskriftene inspirerte i ham, og ved hjelp av disse to elementene i lunefull kombinasjon skapte han bilder der det ikke finnes noe rom, kun materiell tilstedeværelse.

Bare kjenn hvordan maleriet pulserer av atavistisk symbolisme, dragkampen mellom det gode og det onde, mellom lyset og mørket. Hjorten er malt få sekunder før den dør. En hund biter den i ryggen, en annen i beinet. Dyret er i ferd med å styrte sammen, tunga henger ut, halsen er i en krapp vridning, øynene betrakter oss med samme hjelpeløshet som haren så på prinsen i Lampedusas Leoparden: «Store, svarte øyne stirret på don Fabrizio, øyne som fort fikk en grønnlig hinne over seg, så på ham uten bebreidelse, men var fulle av forbauset sorg som gjaldt hele tingenes orden.» Så godt Lampedusa må ha forstått vendingene ting tar før de forsvinner, sneglesporene de etterlater seg, det sølvskimrende, gjennomsiktige og fuktige sporet før de forsvinner i hukommelsen.

For tre år siden dro en gammel skolevenninne for å vandre i traktene rundt et jaktområde i Frankrike. Hun hadde kommet til Paris for å besøke søsteren, som de siste årene hadde gjort lynkarriere i Lancôme og blitt kjent med en belgisk millionær hun hadde fått to barn med. Venninnen min var singel, hun skiftet ofte jobb og hadde ingen penger å reise for, men søsteren insisterte på at hun måtte komme, hun skulle betale for billetten.

Da hun kom dit en fredagsmorgen, meddelte søsteren at de hadde blitt invitert til å tilbringe helgen i et slott på landet. Samme ettermiddag kjørte de av gårde, selv om alt tydet på at det kom til å regne. Det var lummert i luften, og straks de var fremme på slottet, brøt uværet løs. Venninnen min forskanset seg under en lett dundyne og sov til langt utpå neste dag. Jeg forestiller meg hvordan hun sto og vasket ansiktet og skvatt til av den metalliske lyden av gongen som kunngjorde at det var lunsj, og fortet seg ned. Da hun dukket opp der, var det allerede rundt tjue gjester ute i parken; de ble trukket som zombier mot et langbord som var satt opp under en seilduk. Hun fulgte etter. Litt senere kom søsteren hennes og satte seg ved den andre enden; hun hadde byttet skijakken fra kvelden i forveien med en grønn lodenjakke. Innimellom løftet vinden en flik av seilduken og viste frem parken og dammen som var dekket av et lag med løv så tykt at man ikke kunne se vannet under det, de enorme trærne som fortsatt dryppet av restene av nattens regnvær, trær så gamle at det enkelte steder hadde vært nødvendig å støtte opp greinene med rustne bjelker, og nå bøyde de seg som kjemper på krykker. Venninnen min pratet med et arkitektpar en stund, men høstluften var kjølig, og så fort hun kunne, flyttet hun stolen sin ut i solen for å varme seg litt. Resten av bordsetningen hadde fremdeles ikke drukket opp kaffen da hun sa at hun trengte å strekke litt på beina, som hadde vært like lange som på en mulhjort siden hun var ni år gammel. En fransk gutt tilbød seg å bli med henne. Han foreslo at de skulle gå til enden av den lange alleen og tilbake.

De gikk langsomt, veien var gjørmete, og vinden blåste mellom jerntrærne. «Det er haresesong, kanskje vi får se noen», sa gutten. Da de kom til enden av alleen, snudde de for å gå tilbake. Et horn lød i det fjerne, fra naboskogen. Det var noen som kalte jakthundene tilbake. I det øyeblikket sank den ene støvelen til venninnen min ned i gjørma. Hun kavet litt i et forsøk på å få den løs. En halv meter lenger fremme rakte følgesvennen henne hånden, men hun ville ikke ha den. «Jeg klarer meg», mumlet hun utålmodig; et sekund senere boret et vådeskudd seg inn i ryggen hennes oppe ved lungen.

Hun sank sammen i gjørma, og ifølge franskmannen var det utelukkende forbauselse å spore i ansiktet hennes. «Var det alt?» var det som om hun sa. «Er det over?»

Jeg hadde møtt henne på gaten en måned tidligere. Det var ti år siden sist, og vi ble stående en stund og forsøke å oppdatere hverandre. Hun var en tiltrekkende kvinne på trettifem, hun hadde ny kjæreste og en stilling ved et auksjonshus hvor hun jobbet masse og tjente lite, men det gjorde ikke henne noe, for foreløpig ønsket hun seg ikke barn. Jeg tenker stadig på henne, på øyeblikket da støvelen hennes satte seg fast og hun ble stående midt i banen for kula. Og ikke vet jeg hva jeg skal gjøre med et så idiotisk, så vilkårlig, så hypnotisk dødsfall, og jeg vet heller ikke hvorfor jeg forteller om det nå, men jeg vil tro det er sånn det bestandig er: Man skriver noe for å fortelle om noe annet.