Matt Haig

Livet på den nervøse planeten

Oversatt av Eve-Marie Lund, MNFFO/MNO

Matt Haig

Livet på den nervøse planeten

Oversatt av Eve-Marie Lund, MNFFO/MNO

Til Andrea

«Toto, jeg har på følelsen at vi ikke er i Kansas lenger.»

Dorothy i Trollmannen fra Oz 

1

ET STRESSET SINN I EN STRESSET VERDEN

En samtale, for omtrent et år siden

JEG VAR STRESSET.

Jeg gikk i ring og prøvde å vinne en krangel på internett. Andrea så på meg. Jeg tror i alle fall at Andrea så på meg. Vanskelig å si, siden jeg glante på telefonen.

«Matt? Matt?»

«Eh. Ja?»

«Hva skjer?» spurte hun, med den oppgitte stemmen man utvikler når man er gift. Eller gift med meg.

«Ingenting.»

«Du har ikke sett opp fra telefonen din på over en time. Du går bare rundt og støter borti møblene.»

Hjertet mitt galopperte. Det strammet seg i brystet. Kjemp eller flykt. Jeg følte meg trengt opp i et hjørne av noen på internett, som bodde nesten 13 000 kilometer unna og som jeg aldri kom til å møte, men som likevel klarte å ødelegge helgen for meg. «Jeg skal bare svare på noe her.»

«Matt, riv deg løs!»

«Jeg skal bare –»

Saken med mentalt opprør er at mye som får deg til å føle deg bedre på kort sikt, på lang sikt gjør at du føler deg verre. Du avleder deg selv, mens det du egentlig trenger, er å kjenne deg selv.

«Matt!»

En time senere, i bilen, kastet Andrea et skråblikk på meg der jeg satt i passasjersetet. Jeg brukte ikke telefonen, men holdt den i et fast grep, som en nonne med rosenkrans.

«Matt, er alt i orden?»

«Ja. Hvorfor det?»

«Du virker fortapt. Du ser ut slik du pleide å se ut da …»

Hun avbrøt seg selv før hun sa «da du var deprimert», men jeg visste hva hun mente. Dessuten følte jeg angst og depresjon omkring meg. Ikke akkurat der, men like ved. Et minne om noe jeg nesten kunne ta på i den tette luften i bilen.

«Jeg har det bra», løy jeg. «Jeg har det bare bra …»

Innen uken var omme lå jeg på sofaen, på vei ned i mitt ellevte angstanfall.

Livsransakelse

JEG VAR REDD. Jeg kunne ikke la være. Å være redd er det angst handler om.

Anfallene kom stadig tettere. Jeg var bekymret for hvor jeg var på vei hen. Det virket som fortvilelsen ikke hadde noen øvre grense.

Jeg prøvde å adspre meg ut av det. Av tidligere erfaring visste jeg imidlertid at alkohol var forbudt område. Dermed gjorde jeg ting som hadde hjulpet meg opp av hullet tidligere. Ting jeg glemmer å gjøre i dagliglivet. Jeg var nøye med hva jeg spiste. Jeg gjorde yoga. Jeg prøvde å meditere. Jeg lå på gulvet, la hendene på magen og pustet dypt inn – inn, ut, inn, ut – og merket at pusten stotret.

Men alt var vanskelig. Til og med valg av klær om morgenen kunne få meg til å gråte. Det spilte ingen rolle at jeg hadde hatt det slik tidligere. En sår hals blir ikke mindre sår selv om du har hatt det før.

Jeg prøvde å lese, men det var vanskelig å konsentrere seg.

Jeg hørte på podcaster.

Jeg så på Netflix-serier.

Jeg gikk på sosiale medier.

Jeg prøvde å komme à jour med arbeidet ved å svare på alle e-poster.

Jeg våknet, grep telefonen, og ba en stille bønn om at jeg ville finne noe der som kunne ta meg ut av meg selv.

Men – røpealarm – det funket ikke.

Jeg begynte å føle meg verre. Og mange av «adspredelsene» gjorde ikke annet enn å drive meg enda mer fra vettet. For å si det med T.S. Eliot i Fire kvartetter, var jeg «ved adspredelse adspredt fra å adspres». [1]

Jeg kunne sitte og stirre på en ubesvart e-post med en følelse av skrekk, uten å være i stand til å svare på den. På Twitter, min foretrukne digitale adspredelse, merket jeg at angsten ble sterkere. Selv når jeg passivt scrollet nedover tidslinjen, kjentes det som et åpent sår.

Jeg leste nyhetssider – nok en adspredelse – og hodet kunne ikke bære det. Å vite om så mye lidelse i verden bidro ikke til å sette min egen smerte i perspektiv. Jeg følte meg bare maktesløs. Og ynkelig, fordi min usynlige elendighet var så lammende, når det var så mye synlig elendighet i verden. Fortvilelsen ble enda sterkere.

Derfor bestemte jeg meg for å gjøre noe.

Jeg logget av.

Jeg valgte å ikke være på sosiale medier noen dager. Jeg satte e-posten min på automatisk svar. Jeg sluttet å se og lese nyheter. Jeg så ikke på tv. Jeg så ingen musikkvideoer. Jeg unngikk til og med magasiner. (Under det første sammenbruddet mitt, mange år tidligere, pleide alltid det fargerike bildespråket i magasiner å henge igjen og blokkere tankene mine med febrile bilder som fór forbi når jeg prøvde å sove.)

Jeg lot telefonen min være igjen nede når jeg gikk og la meg. Jeg prøvde å komme meg mer ut. Nattbordet mitt var et kaos av ledninger og teknologi og bøker jeg egentlig ikke leste. Så jeg ryddet opp og fjernet dem også.

Hjemme prøvde jeg å ligge i mørke så mye som mulig, slik man ofte behandler migrene. Jeg hadde alltid forstått, siden jeg første gang ble så syk at jeg fikk selvmordstanker i tjueårsalderen, at det å bli bedre involverte en slags livsransakelse.

Det å ta bort noe.

Minimalismeforkjemperen Fumio Sasaki sier: «Det er en lykke i det å ha mindre.» I begynnelsen av min første panikkopplevelse fjernet jeg bare alkohol, røyk og sterk kaffe. Men nå, mange år senere, gikk det opp for meg at problemet var generell overbelastning.

For mye av livet.

Og helt sikkert teknologisk overbelastning. Den eneste ekte teknologien jeg brukte i denne bedringsprosessen – bortsett fra bilen og komfyren – var yoga-videoer på YouTube, som jeg så på med dempet lysstyrke.

Angsten forsvant ikke som ved et trylleslag. Selvfølgelig ikke.

I motsetning til på smarttelefonen finnes det ingen «skyveknapp» for å slå av angstfølelse.

Men jeg ble ikke verre. Jeg havnet på et platå. Og etter noen dager begynte ting å roe seg.

Den velkjente veien til bedring kom fortere enn jeg hadde ventet. Og det å holde seg unna stimuli – ikke bare alkohol og koffein, men disse andre tingene – var en del av prosessen.

Jeg begynte kort sagt å føle meg fri igjen.

Hvordan denne boken ble til

DE FLESTE VET at vi blir fysisk påvirket av den moderne verden. At tross alle fremskritt er det sider ved det moderne livet som er farlig for kroppen. Bilulykker, røyking, luftforurensning, et stillesittende liv, hentepizza, stråling, det fjerde glasset med Merlot.

Selv det å sitte med en laptop kan utgjøre en risiko. Vi sitter hele dagen, pådrar oss belastningsskader. En gang fikk jeg til og med høre av en optiker at øyebetennelsen og de blokkerte tårekanalene mine kom av all stirringen på dataskjermen. Vi blunker visstnok mindre når vi jobber på datamaskin.

Så siden fysisk og psykisk helse er tett forbundet, kunne ikke det samme være tilfelle med den moderne verden og vår mentale tilstand? Kunne ikke aspekter ved måten vi lever på i den moderne verden, få følger for hvordan vi føler oss der?

Ikke bare hva gjelder alle greiene i det moderne livet, men også verdiene. Verdiene som får oss til å ønske oss mer enn vi har. Til å sette arbeid før lek. Til å sammenligne de verste sidene våre med de beste ved andre mennesker. Til å føle det som om vi alltid mangler noe.

Og etter hvert som jeg ble bedre, dag for dag, begynte jeg å få en idé til en bok – denne boken.

Jeg hadde allerede skrevet om min mentale helse i Grunner til å leve videre. [2] Men spørsmålet denne gangen var ikke: Hvorfor skal jeg leve videre? Denne gangen var spørsmålet mer omfattende: Hvordan kan man leve i en gal verden uten selv å bli gal?

Nyheter fra en nervøs planet

DA JEG BEGYNTE å forske litt, fant jeg raskt noen oppmerksomhetskrevende overskrifter for en oppmerksomhetskrevende tid. Nyheter er selvfølgelig nesten beregnet på å stresse oss. Hvis det var meningen å berolige oss, ville det ikke vært nyheter. Det ville vært yoga. Eller en hundevalp. Derfor er det ironisk at nyhetsbyråer lager saker om angst, mens de samtidig påfører oss den.

Uansett, her er noen av overskriftene:

STRESS OG SOSIALE MEDIER FYRER OPP UNDER KRISEN I MENTAL HELSE HOS JENTER (The Guardian)

KRONISK ENSOMHET ER EN EPIDEMI I VÅR TID (Forbes)

FACEBOOK «KAN GJØRE EN ULYKKELIG», SIER FACEBOOK (Sky News)

STRESS PÅ ARBEIDSPLASSEN PÅVIRKER 73 PROSENT AV ANSATTE (The Australian)

STERK ØKNING I SPISEFORSTYRRELSER SKYLDES OVEREKSPONERING AV KJENDISERS KROPPER (The Guardian)

SELVMORD PÅ CAMPUS OG PERFEKSJONSPRESS (The New York Times)

DRASTISK ØKNING I STRESS PÅ ARBEIDSPLASSEN (Radio New Zealand)

KOMMER ROBOTER TIL Å TA JOBBENE TIL BARNA VÅRE? (The New York Times)

STRESS OG FIENDTLIGHET HAR ØKT VED AMERIKANSKE UNIVERSITETER I TRUMP-EPOKEN (The Washington Post)

BARN I HONG KONG OPPDRAS TIL Å UTMERKE SEG, IKKE TIL Å BLI LYKKELIGE (South China Morning Post)

ANGST OG BEKYMRING: FLERE OG FLERE TYR I DAG TIL NARKOTIKA FOR Å TAKLE STRESS (El País)

EN HÆR AV TERAPEUTER SENDES UT TIL SKOLER FOR Å TAKLE ANGSTEPIDEMI (The Telegraph)

FÅR VI ADHD AV INTERNETT? (The Washington Post)

«TANKENE VÅRE KAN KAPRES»: TECH-INSIDERE FRYKTER SMARTTELEFON-DYSTOPI (The Guardian)

TENÅRINGER FÅR STADIG MER ANGST OG DEPRESJON (The Economist)

INSTAGRAM ER DEN VERSTE SOSIALE MEDIER-APPEN FOR UNGE MENNESKERS MENTALE HELSE (CNN)

HVORFOR STIGER SELVMORDSTALLENE OVER HELE KLODEN? (Alternet)

Som sagt, det er ironisk at det å lese nyhetene om hvordan ting gjør oss engstelige og deprimerte, faktisk kan gjøre oss engstelige, og det sier en del om overskriftene i seg selv.

Formålet med denne boken er ikke å hevde at alt er en katastrofe og at det går til helvete med oss alle, for til det har vi allerede Twitter. Nei. Formålet er ikke engang å si at den moderne verden jevnt over innebærer verre problemer enn tidligere. På bestemte områder blir det målbart bedre. Ifølge tall fra Verdensbanken går antallet mennesker i verden som lever med stort økonomisk besvær, radikalt ned, og de siste tretti årene har en milliard kommet seg ut av ekstrem fattigdom. Og tenk på alle de millioner av barneliv over hele kloden som blir reddet av vaksinasjoner. Som Nicholas Kristof påpekte i en artikkel i The New York Times i 2017: «Hvis det verste som kan skje foreldre er å miste et barn, er akkurat det nå bare halvparten så sannsynlig som i 1990.» Så til tross for all vold og intoleranse og økonomisk urettferdighet som hersker blant våre artsfrender, er det – stort og globalt sett – også grunn til stolthet og håp.

Problemet er at hver tidsalder har sine egne og komplekse utfordringer. Og selv om mange ting er blitt bedre, er det mye som ikke er det. Det finnes fremdeles ulikhet. Og en del nye problemer har dukket opp. Folk lever ofte i frykt, føler seg utilstrekkelige eller til og med på randen av selvmord, samtidig som de – materielt sett – har mer enn noensinne.

Jeg er fullt klar over at den ofte brukte metoden med å liste opp en rekke fordeler ved det moderne livet – som helse og utdannelse og god lønn – ikke hjelper. Det er som en viftende pekefinger som ber en deprimert person tenke over hvor heldig hun er fordi ingen har dødd. Denne boken prøver å anerkjenne at det vi føler er like viktig som det vi har. At mentalt velvære teller like mye som fysisk – at det rett og slett er en del av det fysiske velværet. Og at akkurat der er det noe som går galt.

Hvis den moderne verden får oss til å føle oss dårlige, spiller det ingen rolle hva vi ellers har av fordeler, fordi det å føle seg dårlig er noe dritt. Og å føle seg dårlig når vi hele tiden får høre at det ikke er noen grunn til det, er noe enda større dritt.

Jeg vil at denne boken skal sette disse alarmerende overskriftene inn i en sammenheng, og se på hvordan vi kan beskytte oss i en verden av potensiell panikk. For uansett hva vi har av fordeler, er vårt sinn sårbart fremdeles. Mentale helseproblemer er et økende problem, og hvis vi mener at vårt mentale velvære er viktig, har vi et fortvilet behov for å se på hva som kan ligge bak denne økningen.