Fiona Barton

Mistenkt

Oversatt av Carina Westberg, MNO

Fiona Barton

Mistenkt

Oversatt av Carina Westberg, MNO

Til Beatrice, Arthur, Jemima, Olive og Isabelle

La aldri sannheten stå i veien for en god historie.

Anonym

DEL ÉN

Oppdraget

1

Søndag 27. juli 2014

Journalisten

Oppringningen kommer klokka tre om morgenen. Den skjærende ringelyden fra telefonen på nattbordet river hull i søvnen. Jeg strekker meg fram og stilner den.

«Hallo,» hvisker jeg.

Hvit støy hvisker til svar. Jeg presser telefonen tettere mot øret.

«Hvem er det?»

Jeg kjenner at Steve ruller seg rundt mot meg, men han sier ingenting.

Den vislende støyen blir svakere, og jeg hører en stemme.

«Hallo … hallo.» Stemmen søker etter meg.

Jeg setter meg opp med et rykk og skrur på lyset. Steve stønner og gnir seg i øynene.

«Kate?» sier han. «Hva foregår?»

«Hvem er det?» gjentar jeg. Men jeg vet svaret. «Jake?»

«Mamma,» sier stemmen, og ordet blir fordreid av avstanden – eller kanskje fylla, tenker jeg hardhjertet.

«Unnskyld for at jeg glemte bursdagen din,» sier den.

Det visler på linjen igjen, og så er han borte.

Jeg ser på Steve.

«Var det ham?» spør han. Jeg nikker.

«Han er lei for at han glemte bursdagen min …»

Det er første gang han ringer på sju måneder. Vi har fått tre e-poster, men vår eldste sønn opplyste tidlig at han ikke ville kontaktes på telefon. Han sa at han skulle løsrive seg fra alt stresset med å bli ringt opp i ett sett. Det var han som skulle holde kontakten med oss.

Sist gang han ringte, var om morgenen første juledag. Vi hadde håpet at han skulle være sammen med oss og dra i smellbongbonger og lage den livsfarlig sterke gløggen sin. Vi hadde foreslått det, for så å trygle på e-post; vi sendte til og med penger til flybillett da det virket som om han ga etter. Men Jake hadde ikke kommet, og vi måtte nøye oss med en ti minutter lang samtale på selve dagen. Steve hadde tatt telefonen og snakket med ham først mens jeg hang over ham, og så hadde han bedt om å få snakke med lillebroren, Freddie, og til slutt moren sin.

Jeg hadde knuget telefonen, som om jeg kunne føle varmen fra kroppen hans, og prøvd å lytte, ikke prate. Men vi hadde ikke kommet noe nærmere hverandre mens sekundene tikket av sted i en telefonkiosk etsteds, og jeg merket at jeg begynte å kryssforhøre ham.

«Hvor er du nå da, vennen?»

«Her,» lo han.

«Fortsatt i Phuket?»

«Ja ja.»

«Og jobber du?»

«Jo da. Driver med litt forskjellig.»

«Men hva med penger?»

«Jeg greier meg, mamma. Ikke vær bekymret. Det går fint.»

«Altså, bare du har det bra, så …» hørte jeg at jeg sa. Den feige måten å ta det på.

«Ja, det har jeg.»

Etter at jeg la på, hadde Freddie plassert et glass prosecco i hånden min og kysset meg på kinnet.

«Slapp av, mamma. Det går bra med ham. Han har det supert og ligger i sola mens vi sitter her i regnet.»

Men innerst inne visste jeg at det ikke gikk bra. Stemmen hadde fått et vaktsomt preg over seg. Og så var det den nervøse latteren. Han hørtes ikke ut som min Jake lenger.

2

Fredag 15. august 2014

Moren

Lesley saumfor innboksen igjen, bare i tilfelle hun hadde oversett meldingen. Hun visste at det ikke var tilfellet, men hvis hun sluttet å lete, ville det si at de måtte foreta seg noe. Det var de blitt enige om. Malcolm sto bak henne og fulgte med på alt hun gjorde. Hun fornemmet på utstrålingen hvor anspent han var.

«Er det noe der?» spurte han.

«Nei.»

«Jeg ringer politiet.»

Hun nikket. De hadde aldri trengt å ringe politiet før; så lenge de hadde vært gift. Politiet tilhørte en annen verden – en verden de så på tv eller i avisen. Ikke deres. Hun skalv da Malcolm grep telefonen. Hun hadde lyst til å be ham om å vente. Si at han skulle la det gå en dag til. Ikke sette i gang dette. Ikke dra dette inn i hjemmet deres.

«Mal,» sa hun, men blikket han sendte henne mens han slo nummeret, fikk henne til å tie. Hun hørte duren fra kjøleskapet og en bil som kjørte forbi utenfor. Livet gikk sin vante gang.

«Hallo, jeg vil melde datteren min savnet,» hørte hun ham si.

Det livet var over.

«En uke,» sa han. «Vi har verken hørt fra henne eller venninnen hun er sammen med, på nesten en uke. Hun fikk avgangskarakterene sine i går, men har likevel ikke tatt kontakt … Hun heter Alexandra O’Connor. Atten. Hun hadde bursdag i mai.»

Lesley tenkte på da hun pyntet kaken hennes. Lignet overhodet ikke på Ed Sheeran, med unntak av det røde håret, men Alex hadde elsket den.

Hun lyttet igjen og hørte ektemannen beklage.

«Unnskyld, jeg trodde jeg sa det. Hun er ryggsekkturist i Thailand sammen med venninnen Rosie Shaw. I den siste tekstmeldingen skrev hun at de fremdeles var i Bangkok.»

Det tok ytterligere tjue minutter før Malcolm hadde redegjort for situasjonen, oppgitt kontaktinformasjon og lyttet til rådene de ga. Da han la på, gned han seg i øynene og lot hendene bli der en liten stund.

«Hva? Hva sa de?» Frykten gjorde Lesleys stemme høy og uvant. «Hvem snakket du med? Si det, da!»

Mannen hennes løftet hodet brått og så på henne, som for å forsikre seg om at det var kona hans som sto der på kjøkkenet og hylte.

«De noterte alle opplysningene jeg kom med, kjære. Du hørte meg jo. Jeg snakket med en kvinnelig betjent. Jeg skrev det på en lapp.» Han strakte seg over til benkeplaten og plukket opp en klistrelapp. «Se her.»

Lesley slo den bort så den svevde ned på det flislagte gulvet.

«Glem det. Hva sa denne damen, da? Hva har de tenkt å gjøre for å finne Alex og Rosie?»

Malcolm bøyde seg og plukket opp lappen og la den på benkeplaten igjen. Lesley fikk lyst til å slå til ham.

«Malcolm!»

«Beklager, kjære, men vi kommer til å trenge denne.» Han snakket langsomt, som til en aldrende slektning. «Hun sa at hun skal sende informasjonen videre til Interpol, og at vi bør ringe den britiske ambassaden i Bangkok. Det er det de råder folk til. Men hun sa at dette skjer ofte – at unge er ute og reiser og glemmer å kontakte foreldrene. Hun sa at det ennå er tidlig, og at vi bør prøve å la være å engste oss.»

«Hun tror altså at det kommer til å gå bra?» Lesley ønsket at han skulle si ja eller nikke. La alt gå bra …

Malcolm ristet på hodet. «Hun vet ikke, kjære. Vi skal ringe henne om Alex tar kontakt – eller om hun ikke gjør det – innen en uke.»

«Men det gjør hun vel ikke?»

Malcolm dro henne inntil seg. «Det er klart hun gjør det. Hun har jo lyst til å få vite avgangskarakterene sine. I morgen eller i overmorgen. Da dukker hun opp som troll i eske.»

Lesley tørket øynene med et papirlommetørkle og prøvde å se optimistisk ut.

«Jeg får ringe Jenny opp igjen,» sa hun, lettet over at det var noe praktisk hun kunne foreta seg. «Jeg sa at jeg skulle gjøre det straks vi hadde snakket med politiet. Hun ble litt på tuppa når det gjaldt det i går.»

«Jeg tror hun er like fra seg som vi er. Rosie er det eneste barnet hennes. Og Jenny er alene med henne.»

Malcolm skrev på tastaturet på den bærbare pc-en. «Politiet vil ha et bilde. Jeg sa at jeg skulle sende et. Så skal jeg finne nummeret til ambassaden.»

Lesley kikket over skulderen hans. Han hadde valgt det Alex hadde sendt av henne og Rosie i en tuk-tuk den dagen de ankom, der de gliste som gale mot kameraet i utydelige omgivelser.

«De er i hvert fall sammen,» sa Lesley og gråt med hodet bøyd over armene hvilende på kjøkkenbordet.

Bangkok, dag 1

Søndag 27. juli 2014

Alex O’Connor

Søndag kl. 05.00

… er her. Det er fantastisk. Nå begynner eventyret!

Fingrene danset over tastene på telefonen og la ut selfien av henne utenfor Suvarnabhumi Airport med trøtte øyne og et tåpelig glis i fjeset. Hun hadde planlagt bildet mens hun satt på flyet. Hun visste hvordan det ville se ut, men hun hadde ikke regnet med støyen og varmen som slo mot henne idet terminaldørene gled opp. Det var en fysisk påkjenning. Hun hadde visst at det kom til å bli varmt – det hadde Google fortalt – men ikke så ille. Hun var våt i ansiktet, og hårstrå klistret seg til pannen. Luften var så tett at hun kjente smaken på tungen. Hun satte varsomt fra seg ryggsekken, kilte den fast mellom føttene så den skulle stå trygt, og strakte armene over hodet mens hun nøt den første ilende frihetsfølelsen.

Alex hadde gledet seg til dette i et år og fantasert om steder, folk og eventyr mens hun leste til eksamen og fylte butikkhyller for å spare opp penger.

Hun hadde gledet seg til alt ved reisen, helt fra flyturen – hun hadde bestandig elsket fornemmelsen av plutselig å suse ned mot rullebanen på vei mot noe nytt. Og hun hadde kjent den samme kilingen i magen da det durte i motorene helt i starten av turen, hennes første langreise, til den andre siden av kloden. Men følelsen hadde raskt avtatt. I elleve timer hadde hun sittet i midtsetet mens hun prøvde å unngå å komme borti armene til dem som satt ved siden av, dekket av tynne tepper som lik.

Rosie hadde drukket tre glass vin til den forferdelige flymaten – «Kylling eller pasta?» – og Alex hadde advart henne om at hun kunne bli dehydrert. Venninnen hadde himlet med øynene og gjort et stort nummer av å flørte med mannen i setet ved siden av, før hun sovnet og snorket lett. Alex hadde også prøvd å sove. Hun hadde vridd seg i det trange setet for å finne en behagelig stilling mens hun dro i teppet så føttene ble blottet, og fomlet med sikkerhetsbeltet slik at det ikke skulle gnage seg inn i hoftene. Det endte med at hun ble sittende i mørket og se film på det ørlille rektangelet foran henne til det sved i øynene.

Da lyset ble tent igjen en time før landing, hadde hun løsnet setebeltet og gått på do. Ansiktet så rart ut i speilet. Øynene var rødkantete og munnen slapp av søvnmangel. Hun hadde gjespet mot seg selv og kjempet med den uvante døra for å komme seg ut, plutselig panikkslagen.

Det hadde stått en gutt utenfor og ventet da hun kom brasende ut. Hun hadde ledd av seg selv. «Det er jammen vrient å få låst dem opp, eller hva?»

Han hadde smilt sjenert til svar og sluppet henne forbi.

Og nå var hun altså her. I Bangkok. Hun grep ryggsekken, svingte den tungt opp på skulderen og sjanglet en anelse, svimmel av den brå bevegelsen. Hun kjente seg stiv og liksom svevende, som om føttene ikke riktig berørte bakken.

Fremmede ba henne bli med dem. Små menn med brede smil og insisterende hender.

«Trenger du taxi?»

«Jeg vet om et bra pensjonat.»

«Vil du se tempel?»

Hun ble stående mens valgmulighetene hamret mot hodeskallen. Klokka var fem om morgenen, det var mørkt og glovarmt, og hun ville bare finne et sted å legge seg ned.

Kom igjen, Alex, dra videre nå, sa hun til seg selv. Hvor er Rosie?

Venninnen hadde gått sin vei for å finne noe mot hodeverken.

«Du skulle ikke ha drukket så mye vin på flyet, tok du ikke med deg hodepinetabletter?» hadde Alex sagt mens hun bøyde seg ned og dro opp glidelåsen på ryggsekkens sidelomme.

«Nei,» hadde Rosie glefset og marsjert av sted.

Alex håpet at det ville ordne seg etter hvert. Uansett var det for sent å angre nå. De var her. Og det var fantastisk. Eller, det kom det til å bli.

3

Fredag 15. august 2014

Etterforskeren

Betjent Zara Salmond listet seg så lett på tå rundt førstebetjent Bob Sparkes den morgenen at han fikk følelsen av å ha en stalker. Hun var like utenfor synsvidde, men kunne ikke ha vært mer påtrengende om hun hadde gått med et skilt der det sto: «Kona til sjefen ligger for døden.»

Eileens kreft hadde kommet tilbake for to måneder siden. Den hadde revet henne opp på nytt og var i ferd med å myrde henne langsomt. «Vi kan ta knekken på dette her,» hadde han sagt da de seneste prøveresultatene kom. «Vi har klart det før, og vi kan klare det igjen.»

Barna hadde grått sammen med ham hjemme, mens moren ikke så dem. Nå var alle sterke for hverandres skyld, og det var utmattende. Iblant var det et slit å komme seg ut av sengen om morgenen.

På jobben hadde de vært fantastiske, og fra sjefshold hadde han fått beskjed om å ta så mye fri som han hadde behov for, men Sparkes fant ikke ro, verken hjemme eller på sykehuset. Han trengte noe i tilværelsen som ikke dreide seg om kreft. Han måtte late som om det var mulig å leve et normalt liv, for Eileens skyld og for å distrahere seg fra hjertesorgen.

Men han hadde tydeligvis glemt å informere betjent Salmond.

Han visste at hun holdt gjengen i etterforskningssentralen unna kontoret hans for å være grei, men Sparkes fløy i taket da han hørte betjenten si til en kollega: «Du får komme tilbake senere. Han har en dårlig dag.» Han så for seg det omsorgsfulle uttrykket hennes og ropte: «Salmond, kom deg inn hit!»

Da hun stakk det velpleide hodet inn av døra, tørket han smilet av ansiktet hennes.

«Du går meg på nervene, Salmond. Slutt å si at folk skal la meg være i fred! Gå og gjør nytte for deg! Skulle nesten tro jeg var i karantene.»

Betjenten prøvde å le det bort, men Bob skjønte at han hadde vært for hard i klypa. Han reiste seg for å hindre at hun gikk.

«Beklager, det er bare det at når du snakker om meg, lyder det som om du har med en selvmordskandidat på en bro å gjøre. Det går bra med meg.»

«Greit, sjef. Jeg tar poenget. Jeg skal la deg jobbe i fred. Jeg har noen rapporter å gjøre ferdig.»

«Få høre hva du holder på med, da.» Han pekte på en stol.

Salmond satte seg og la armene i kors. Fortsatt på defensiven, tenkte Bob.

«Kom igjen, Zara. Minn meg på hva det var.»

«Jo, jeg prøver å innhente de siste resultatene etter narkorassiaen ute i Portsmouth.»

«Går det ikke litt tregt?»

«Jo. Altså, folk har hatt fri i sommerferien.»

«Noen grunn til bekymring?»

«Nei, det ser ryddig ut. Forresten, vi har fått inn en rapport om at to jenter fra Winchester er forsvunnet.»

«Forsvunnet? Hvor gamle?» Han var straks på alerten. «Når kom dette? Hvorfor sa du ikke ifra til meg med en gang?»

«De er atten og har forsvunnet i Thailand.»

«Ah,» mumlet Sparkes, og tankene hans drev til møtet de skulle ha med Eileens lege senere.

«Det er litt utenfor vårt nærområde, men jeg er klar hvis du har lyst til å sende …» sa betjent Salmond et hakk høyere, for å markere at hun hadde lagt merke til at han ble fjern i blikket.

«Det der kan du bare drømme om, Zara. Uansett har du nettopp vært utenlands.»

«Ikke akkurat på ferie, sjef. Da Neil sa Tyrkia, så jeg for meg avslapping i sola. Mesteparten av tiden gikk med til å jakte etter latriner fra antikken til skoleprosjektet hans. I førti varmegrader.»

«Latriner? Strålende. Har du bilder?»

Salmond lo. «Neil har mengder. Jeg skal be ham sende deg et utvalg.»

«Altså, det haster ikke. Hva med disse jentene, da?»

«Det har bare gått en uke, men foreldrene er urolige. Jentene er på tur for første gang og ringte ikke i går for å få vite avgangskarakterene sine. En av fedrene ringte og meldte fra i dag tidlig, og jeg sender opplysninger til Interpol, men jeg tipper de bare ligger på en strand etsteds. Heldiggriser.»

«Ja, heldiggriser. Si ifra om det kommer oppdateringer i saken.»

Og han blunket til henne, så hun skulle skjønne at de var på godfot.

«Kjapp oppdatering, sjef,» sa Salmond tjue minutter senere. «Presseavdelingen er orientert om ryggsekkturistene, og det pågår allerede en kampanje på Facebook – det er familien som står bak.»

Sparkes skar en grimase.

«Det er ganske lurt, sjef. Det er der ungdommene som kanskje sitter i en bar ved siden av Alex og Rosie, kommer til å kikke innom.»

«Ja, dem og alle snålinger og PR-kåte typer på planeten, som kommer med falsk medlidenhet og observasjoner bare for å ta del i dramaet. I tillegg får vi garantert troll som klandrer foreldrene for at de lot ungene reise, og kaller jentene billige horer. Herregud, hvem var det som ga de folkene en mikrofon? Før sosiale medier fantes, slapp man i det minste å høre sånt. Da kunne de sitte i en krok på den lokale puben eller i stua og spy edder og galle.»

«Uansett …» sa Salmond. «Vi går videre …»

«Ja visst.»

Sparkes kikket på rapportene på skjermen mens tankene var helt andre steder.

Han lente seg bakover, strakte ut armene helt borttil datamaskinen, og så løftet han dem over hodet til det knakte i ryggen. Han hadde metallsmak i munnen og greide ikke lenger å komme seg opp av stolen uten et ufrivillig stønn. Han følte seg gammel. Steingammel.

Den morgenen, da han hadde vært og besøkt henne, hadde Eileen sagt at han trengte mer søvn. Men han blåste av bekymringene hennes. «Det går bra med meg, kjære. Hvorfor snakker vi om meg? Vi får konsentrere oss om deg og bli kvitt denne idiotiske infeksjonen.» Hun hadde lagt seg bakover på puten. «Jeg prøver, Bob.»

Han forsøkte å konsentrere seg om ordene på skjermen, men hodet var fullt av den tiltagende skrøpeligheten han så i konas blikk. Øynene var i ferd med å synke inn i hodet hennes, bort fra ham. Det var som om hun ble hult ut. Han viftet med fingrene og knyttet nevene.

Ikke nå. Kan ikke tenke på det nå. Det ordner seg.

Han tok på berøringsskjermen for å vekke den til live, og et fotografi dukket opp. Betjent Salmond hadde lastet opp bilder av de savnede jentene og lenken til facebooksiden som O’Connor-paret hadde opprettet.

Sparkes betraktet ansiktene deres og sukket. Han klikket og begynte å lese, først Alex’ siste facebookoppdatering og e-post hjem lørdag 9. august.

Alex O’Connor

Lørdag kl. 11.00

… planlegger å feire (krysser fingrene) avgangskarakterene sammen med bestisen i Koh Phi Phi, mens hun «skuer utover monolittiske kampesteiner i det asurblå havet», ifølge Lonely Planet …

Fra: Alex O’Connor

Til: Les og Mal O’Connor

Emne: Karakterene

Hei, mamma og pappa. Fortsatt i Bangkok – det er så mye å se at vi har bestemt oss for å bli værende lenger – men vi har tenkt å dra videre før karakterene kommer! Krysser fingrer og tær for at jeg kommer inn på Warwick. Ringer som avtalt rundt 12 på dagen deres tid (18.00 her) 14. august, så vi kan åpne konvolutten sammen. Som under Oscar-utdelingen! Send en tekstmelding hvis posten kommer tidligere!! Glad i dere, klem, Alex

PS: Skal se elefanter i morgen. Enda et kryss på lista over ting man må gjøre før man dør …

Så slo Alex O’Connors bror alarm, veldig forsiktig til å begynne med. Egentlig ga han bare søsteren en liten purring.

Hei, Alex

Har ikke hørt fra deg på noen dager. Hvor er du nå?

Vi kommer ikke fram på telefon til deg. Mamma er litt engstelig. Kan du sende en melding?

Alex?

Alex??

FFS, ALEX. RING!!!!!

Skriket med store bokstaver markerte tidspunktet da de vennlige påminnelsene ble til et panikkbrøl av full hals.

Det har gått 4 dager siden søsteren min og venninnen hennes ble sett sist.

Vær så snill og del og post innlegget.

Det har gått 5 dager.

6 dager.

Og «nettsamfunnet» hadde latt høre fra seg:

Si ifra til familiene deres om at alt er bra, Alex og Rosie. Vær så snill.

Var det dere jeg kjøpte en drink til i går kveld på Oxxi’s?

Ring foreldrene deres. De vil bare vite at dere er i god behold.

Ikke vær så egoistiske. Kontakt familiene deres!

Foreldrene kommer til å kjefte dem huden full når de dukker opp, tenkte Sparkes. For å ha lagd så mye oppstuss. Tipper de angrer på at de lot dem reise.

Han hadde aldri behøvd å bale med den slags beslutninger. Barna hans hadde ikke vært av det eventyrlystne slaget. Han kunne ikke engang huske å ha diskutert med dem om de skulle ta seg et friår. Sønnen hans hadde bestemt seg for å gå på universitetet og komme i gang med en regnskapskarriere, og datteren hadde allerede forelsket seg, så hun skulle ingen steder.

Lurer på om livet deres var blitt annerledes om de hadde dratt til Thailand, funderte han og satt og bladde seg bakover gjennom meldingene. Kate Waters’ sønn hadde reist ut. Hun hadde betrodd seg til ham sist de hadde møttes for å snakke om en sak. Han hadde ikke for vane å ta opp personlige temaer med journalister, men Kate hadde helt klart hatt behov for en prat, og hun fortalte at det kunne gå måneder i slengen uten at hun hørte et pip fra Jake. Og at hun i smug var redd for at han hadde det vanskelig, men ikke ville innrømme det overfor ektemannen.

Sparkes hadde villet si at han innerst inne engstet seg for at sønnen var i ferd med å bli gammel før tiden. Sønnen var bare noen og tretti, men håret ble stadig tynnere, og han gikk med tøfler hjemme.

«De har eikegulv,» hadde Eileen sagt da han hadde nevnt det for henne. «Han klarer seg fint.» Men sønnen kom aldri til å dra på noen fullmånefest.

Kanskje de hadde sluppet billig unna. Han bladde seg tilbake og så på de savnede jentenes smilende ansikter. Friske fjes. Bortkomne barn.

Hvor var de? Han skulle ringe Kate og fortelle henne om saken. Få litt fart på ting.

4

Fredag 15. august 2014

Journalisten

Joe Jackson sitter i stolen min og ser på nyhetsredaksjonens tv, og jeg klasker til ham idet jeg går forbi, og treffer skulderen hans.

«Hei, Jackson! Opp med deg!»

Han gliser mot meg, skyver seg bort fra skrivebordet og glir lett unna meg, og jeg ser for meg Jake, med håret ned i øynene, mens han tøyser og tuller og erter meg.

«Gjør noe fornuftig,» brummer jeg.

«Jeg driver og ringer rundt,» sier han og viser meg telefonen som bevis, spretter opp og drar stolen min på plass. «Ikke stort å fortelle ennå. Jeg har litt tid før planleggingsmøtet. Jeg håper Terry ikke kaller inn til møtet altfor tidlig.»

Som ved et trylleslag dukker nyhetsredaktøren opp fra gullfiskbollen, kontoravlukket av glass.

«Han har festet avlyttingsutstyr til skrivebordene våre, ikke sant?» mumler Joe, og jeg nikker.

«Hva er det dere to tisker og hvisker om?» roper Terry gjennom rommet. «Best for dere at det er en sak. Klikkraten din er helt håpløs, Jackson.»

Som det yngste medlemmet av redaksjonen er Joe Jackson en naturlig målskive for det som kalles godmodig erting. Mobbing, for å være ærlig. Joe og jeg fikk en vanskelig start da han var blitt utplassert hos meg for å få arbeidserfaring – jeg sa til Terry at jeg ikke hadde tid til å drive kontorets barnehage, uten å få gehør hos redaktøren – men Joe har vokst i mine øyne. Jeg er klar over at de andre journalistene kaller ham «kontorsønnen min» eller «bikkja til stjernereporteren», men jeg overhører det. Jeg håper han også gjør det. Jeg sier stadig til ham at de kommer til å gå lei og finne på en annen lek.

«Her, gi dette til Terry,» sa jeg og sendte et utklipp over skrivebordet. «Det praktisk talt skriker oppfølger.»

«Takk. Jeg skylder deg enda en tjeneste.»

«Sett den på krita. Ring og forhør deg om saken nå, så det høres ut som du vet hva du snakker om etterpå.»

Jeg sender Terry et kjapt blikk. Han har hørt alt sammen. Han får med seg alt. Og nå skjærer han en grimase. Du er for bløthjertet, sier den. Jeg trekker på skuldrene til svar og griper telefonen for å slippe å snakke med ham.

Jeg blar meg gjennom kontaktene på jakt etter en mulig målskive og stanser ved politiførstebetjent Bob Sparkes. Jeg ser navnet hans nærmest daglig – jeg har lagret ham under fornavn for å få ham høyt oppe på lista. Men i dag blar jeg meg ikke videre. Isteden trykker jeg på Ring. Jeg trenger å høre en vennlig stemme denne morgenen. Og kanskje har han en sak til meg.

Bob Sparkes og jeg har utviklet – eller kanskje han ville ha sagt innviklet – den typen tvungen fortrolighet som arbeidet med vanskelige saker fører med seg. Det er en av livets realiteter at etterforskere og journalister ofte banker på de samme dørene i jakten på opplysninger, og sitter sammentrengt på de samme pubene, i de samme rettssalene og kafeene.

For noen betjenter er journalister en prøvelse, og de tvinger oss til å slite for hver flik av informasjon, men Sparkes er en raus politimann. Han vet hva vi trenger for å fortelle en historie, og han stiller som regel opp. Han spiller ikke noe spill.

«Det er best for oss alle at vi samarbeider,» sa han en gang. «Politiet får den omtalen de trenger rundt etterforskningen – og en klapp på skulderen for godt arbeid – og dere får saken deres.»

Og han fortjener jammen en klapp på skulderen. Han jobber livet av seg for å få resultater.

Jeg har sett ham gjøre det. For åtte år siden, i forbindelse med Bella Elliott-saken, lette han etter og tenkte på smårollingen hvert ledige minutt. Han sa at han til og med drømte om henne. Og selv i saker han ikke ledet, fungerte han som prøvestein for meg. Da jeg forsøkte å finne identiteten til et barnelik ut fra rester som var blitt funnet på en byggeplass i London i 2012, hadde han alltid tatt telefonen når jeg ringte. Han var ikke nødt til å gjøre det, men jeg kunne stole på at han ville gi meg noen voksne råd når jeg ble for engasjert. Når jeg kom for nær til å se hva som befant seg rett foran nesen på meg.

Vi er ikke akkurat Morse og Lewis, men vi greier oss på et vis.

Det betyr selvfølgelig at han vet altfor mye om meg. Jeg er klar over at jeg utleverer meg selv for mye iblant, når jeg forteller om private tanker og problemer på hjemmebane, men jeg stoler på ham.

Telefonen ringer. «Kate!» sier stemmen skarpt, og jeg skvetter.

«Jøsses, Bob – er du blitt utstyrt med telepatiske evner? Jeg skulle nettopp til å ringe deg.»

«Hah! Vi må ha tenkt på hverandre akkurat på likt.»

Jeg kjenner at jeg rødmer. Herregud, ta deg sammen!

«Tenkte du på meg? På en god måte? Eller forbannet du meg?»

«På en god måte, Kate,» svarer han stødig. Han er ikke den som flørter. Har aldri vært noen rundbrenner.

Jeg prøver å la være å smile – det vil han høre på stemmen min.

«Ut med språket. Hva tenkte du på?»

«Jeg har en sak du kanskje kan hjelpe meg med. To tenåringsjenter på ryggsekkferie i Thailand er blitt meldt savnet av foreldrene. De har ikke gitt lyd fra seg på en uke, så det er ennå tidlig, men de ringte ikke for å få resultatet fra avgangseksamen i går, og foreldrene er veldig urolige. Betjenten min tror de antagelig dukker opp fyllesyke, men en avissak kan kanskje sørge for å få dem ut av den baren de eventuelt sitter på. Uansett, jeg tenkte på deg. Og på Jake.»

Bob Sparkes vet om Jake. At han droppet ut av universitetet, og krangelen det medførte – jeg hadde fortalt det etter at vi ble ferdig med saken med babyen på byggeplassen, mens vi hadde tatt et rolig glass sammen for å lette litt på trykket. Han har også voksne barn. Han vet hvor fryktelig det kan være å være forelder innimellom, og han hører ordentlig etter. Bob er bestandig flink til å lytte. Han har erfaring der. Men han har ikke fortalt meg om Eileens sykdom. Kreften fikk jeg vite om av en annen politimann. Jeg ble nokså paff – mer på grunn av at Bob ikke hadde betrodd seg til meg enn på grunn av kreften, skal jeg være ærlig. Siden den gang har jeg prøvd å få ham til å fortelle det et par ganger, ved å nevne Steve og jobben hans på onkologisk avdeling. Men Sparkes har aldri bitt på kroken.

«Ja visst. Hvor gamle er jentene? Har du bilder? Hvor er de fra? Kan jeg snakke med foreldrene?»

«Jøye meg, Kate. Ro deg ned. Du er som en veddeløpshund når startskuddet går. De er atten og er fra Winchester. Hør her, jeg sender deg alle detaljer straks vi legger på.»

«Flott. Skal dere gå ut med det?» Jeg må spørre.

«Ja, pressekontoret skriver i dette øyeblikk på noe som skal sendes ut.»

«Noen mulighet for at jeg kan få et par timers forsprang, Bob?»

Det blir et opphold. Jeg venter.

«Ålreit,» sier han. «Det er ikke akkurat noe nyhetsgjennombrudd. Jeg skal be dem holde på det til etter lunsj.»

«Strålende. Takk, Bob.»

«Ellers, da, hvordan går det med Jake?»

Jeg hadde glemt sønnen min, skjøvet ham i bakgrunnen i iveren etter å skrive om andres barn. Hva slags mor er du egentlig?

«Eh, er ikke sikker. Han ringte midt på natten for noen uker siden – første telefon på månedsvis – men det hørtes ut som om det var fra en eller annen utpost i jungelen, og vi ble brutt.»

«Det var synd. Men han ringte, i det minste.»

«Jo da. Jeg får vel være takknemlig for det.»

«Det ville foreldrene til Alex O’Connor og Rosie Shaw ha vært, Kate.»

Jeg hører en kritisk snert i stemmen hans, men gjør mitt beste for å ignorere den. Isteden noterer jeg navnene.

«Ja, altså … greit, send infoen om de savnede jentene så fort du kan – jeg er sikker på at jeg kan få saken med i avisen. Det er ingenting annet som skjer. Og Bob, takk for at du gir meg litt tid. Det setter jeg pris på.»

Jeg åpner den bærbare pc-en og venter på e-posten fra ham. Innboksen min har fylt seg opp igjen. Det er bare en halvtime siden jeg luket i nattens masseutsendelser, men det ligger et titall nye presseskriv der om tv-programmer og kjendiser som selger memoarer ført i pennen av en skyggeforfatter, med løfter om «utrolige avsløringer».

Jeg aner ikke hvorfor jeg får så mye underholdningsdritt, sier jeg ergerlig til Joe. Men egentlig skjønner jeg det. Navnet mitt har havnet på en liste over journalister som skriver kjendissaker. Det er blitt besudlet. Før var jeg en seriøs journalist, hva nå det måtte bety i våre dager. I går brukte jeg ettermiddagen på å skrive en «hjertevarm» – i tankene lager jeg ironiske hermetegn i luften – billedreportasje om en hund som tok til seg noen andunger.

«Antagelig spiste den endene etter at fotografen dro,» sa jeg til Steve da jeg kom hjem. «Herregud, som jeg hater august. Forbanna agurktid. Vi befinner oss i en nyhetsfri sone og er på desperat jakt etter saker mens hele landet har dratt på ferie. Redaktøren ga meg tilbake en av de gamle midtsidesakene mine i ettermiddag. Han må ha gjemt den bort i nederste skuff rundt nyttår. Sa at jeg skulle børste støvet av den, så han kunne trykke den i avisen. Jeg måtte sjekke at ingen i artikkelen hadde dødd i mellomtiden.»

Steve hadde gitt meg påfyll med hvitvin og skålt medfølende med meg.

Jeg slettet de irriterende e-postene uten å åpne dem mens blikket automatisk søkte etter noe fra Jake.

E-postene hans er aldri svar på meldingene jeg eller Steve sender regelmessig. Når de kommer, er de alltid korte og konsise – to eller tre setninger, mer av et telegram enn et brev – der det står at han fortsatt er i live og, åpenbart, ikke tenker på oss. Like fullt fordyper vi oss i dem og gransker hvert ord etter mening.

Det er to år siden han la ut på denne reisen «for å finne seg selv» i Sørøst-Asia. Han skulle egentlig ha vært ferdig utdannet advokat i løpet av året. Han har gjort det veldig bra på universitetet tidligere … og vi hadde drømt om framtiden hans som skrankeadvokat. Vi gledet oss på hans vegne. I ettertid ser jeg at vi kanskje gledet oss mer enn han gjorde. Men han har bestandig vært den rolige og avbalanserte typen. Tidligere ble jeg helt sprø av det. Han var en heldig gutt – intelligent og heldig – men han var ikke takknemlig. Det er mulig han slapp for billig unna. Han har aldri behøvd å anstrenge seg for å få toppkarakterer, ikke som lillebroren. Det var Freddie vi var bekymret for. Steve og jeg prøvde å skjule det for ham. Vi sparte de engstelige diskusjonene våre om framtiden hans til etter at han hadde gått og lagt seg. Stakkars Freddie. Han havnet bestandig i skyggen av Jake på skolen. Så, som lyn fra klar himmel, kom Jake hjem og erklærte at han hadde kuttet ut studiene og skulle ut og reise.

Han sa at han vurderte å bli med på et verneprosjekt for skilpadder i Phuket, og det ble en voldsom krangel. Jeg var rasende og sa at han kastet bort livet sitt, og vi var knapt på talefot da han dro til Thailand.

Den første måneden hørte vi ikke et pip fra ham, og Steve klandret meg. «Han tror du fortsatt er sint,» sa han.

«Jeg er fortsatt sint,» glefset jeg tilbake.

«Du må være forsiktig, Kate, ellers mister du ham.»

Jeg ville rope: Hvordan mister man en sønn? Han har vært en del av meg i tjueto år. Jeg kommer alltid til å være moren hans. Men jeg holdt det for meg selv. Jeg skjulte hvor såret jeg var, og lot som om jeg ikke brydde meg om at det ikke kom en lyd fra ham. Men frykten hadde slått rot innvendig, der den skapte nifse bilder av at han døde i en motorsykkelulykke eller ble utsatt for et brutalt ran.

Siden jeg er journalist, vet jeg at slike ting kan skje med folk som oss.