Beth Morrey

Missy og kjærligheten

Oversatt av Solveig Moen Rusten

Beth Morrey

Missy og kjærligheten

Oversatt av Solveig Moen Rusten

Til mamma, pappa og Ben – mine første oikos

Hjertets sang, så ufullendt,

før et annet hjerte hvisker tilbake

ANGIVELIG PLATON

DEL 1

«Ha bestandig din fiskestang rede:

Der hvor du trodde det var mangel på fisk, får du napp.»

OVID

Kapittel 1

Det var surt og kaldt den dagen fiskene skulle flyttes, så surt at jeg nesten lot være å gå. Jeg hadde ligget i senga og glodd i veggen i mange timer, og aldri følt meg så gammel og sløv. Likevel karret jeg meg til slutt opp og stakk de skrukkete føttene mine inn i de nye saueskinnstøflene. Hvorfor vet jeg ikke. Kanskje var jeg litt nysgjerrig – man fikk klamre seg fast til det som var igjen av vitebegjær, før det glapp unna.

Fortsatt ikledd morgenkåpe subbet jeg rundt på kjøkkenet og laget te og sjekket e-post for å se om jeg hadde fått en fra Alistair. Ja, ja, sønnen min var helt sikkert opptatt med feltarbeid. Tøflene han ga meg til jul var gode å ha denne kjølige morgenen. Datteren min, Melanie, hadde sendt en e-post, men bare for å fortelle om en dokumentar hun trodde jeg ville like – hun forvekslet ofte sin fars smak med min. Mens jeg spiste ristet brød uten noe på, tenkte jeg på den siste samtalen jeg hadde med henne. Et kort øyeblikk skammet jeg meg så det prikket i nakken, men det virket lettest å late som ingenting, så i stedet leste jeg nettaviser og fikk vite at David Bowie var død.

Å lese nekrologer er risikosport for folk i min generasjon. Jevnaldrende dør, en etter en, og hver dødsannonse er et tomt kammer i min egen lille revolver. En stund prøvde jeg å late som om jeg ikke fikk det med meg, som om jeg kunne lure døden ved å avfeie den. Men folk fortsatte å dø og andre folk fortsatte å skrive om det, og en liten djevel på skulderen min tvang meg til å holde meg oppdatert. Bowies død opprørte meg mer enn de fleste andres, selv om jeg egentlig aldri hørte på musikken hans. Jeg husket at han introduserte den korte tegnefilmen om Snømannen, men da vi så den med barnebarnet mitt i julen, hadde de erstattet introduksjonen med noe annet. Så mitt eneste minne om Bowie var av at han holder et skjerf og ser melankolsk ut, et syn som av en eller annen grunn gjorde meg urolig. Den uoppredde senga fristet, men så hørte jeg som så ofte Leos stemme i hodet: «Opp med humøret, Mrs. Carmichael! Oppad og fremad!»

Så jeg gikk opp på soverommet og tok på meg de tjukkeste strømpebuksene jeg hadde, samt et ullskjørt, skar en grimase ved synet av de motbydelige blå blodårene og knirket i takt med trappa på vei ned igjen for å hente kåpa mi. Mens jeg strevde med knappene satte jeg meg ned for å få igjen pusten, og tenkte på tegnet jeg fikk i parken i forrige uke.

Nedstemtheten jeg alltid føler etter jul var ekstra ille i år. Høytidens varme glød sluknet brått da Alistair dro og tok med seg det skjønne barnebarnet mitt, Arthur, som allerede hadde fått australsk aksent. Og det var fortsatt vanskelig å være i parken uten å tenke på Leo, som hadde hatt stor tiltro til daglige spaserturer og likte å snakke nedsettende om selvhøytidelige joggere og gjøre narr av syklister. Alle landemerker i parken hadde en trist gjenklang, men jeg måtte likevel tilbake dit – den gråkledde dama som flakker omkring. Det fantes et eiketre som vi pleide å gå bort til – Leo likte den gamle, knudrete stammen og mente det var en Quercus-variant av ham selv, mer og mer skrukkete desto eldre det ble. Jeg kunne stått der og dagdrømt i timevis den dagen, men ble forstyrret av et barn som hørtes ut som min Arthur. En gutt på hans alder sto og dro utålmodig i moren sin mens hun leste en lapp som var festet til gjerdet rundt dammene i parken. Jeg gikk nærmere og lot som om jeg også leste.

«Mammmmaaaaa!» Han hadde rødblondt hår og kjekssmuler i munnviken som tryglet om å bli tørket bort. Barn er så vakre, plettfrie og skinnende, som en kastanje som nettopp har kommet ut av skallet. Virkelig synd at alle sammen vokser opp og blir motbydelige voksne. Om vi bare kunne bevart denne fjollete lettsindigheten, denne evnen til å omfavne mulighetene.

«Herregud, Otis, slutt nå,» sa moren med bred irsk aksent og føyste ham bort. Hun hadde farget rødt hår og jeg hatet henne umiddelbart. Hun kastet et blikk på meg, den gamle kjerringa som sto og glante på sønnen hennes, og jeg så mot lappen og fortsatte å late som om jeg leste den.

«Hva sier du, Oat?»

Oat? I himmelens navn, folk nå for tiden.

«De skal bedøve fisken med strøm! Vil du se på?»

Parkforvalterne skulle flytte fisken fra en dam til en annen, og for å få det til, måtte fiskene bedøves. Elektrofiske. Jeg hadde aldri hørt om noe slikt, og det virket heller ikke spesielt interessant, men hvis jeg traff «Oat» igjen ville den trange følelsen jeg hadde hatt i halsen helt siden Ali og Arthur satte seg på flyet kanskje løsne litt. Jeg ville i hvert fall ha noe å gjøre.

Siden den ettermiddagen for en uke siden hadde jeg ombestemt meg flere ganger, grublet over avgjørelsen slik bare en svært usikker person som holder på å kjede seg i hjel kan gjøre. Til slutt bestemte jeg meg for å gå, slik at jeg skulle ha noe å fortelle Alistair om. Livet mitt var blitt så begrenset at jeg var redd han skulle begynne å tenke på meg som ubetydelig, og den eneste grunnen til at jeg leste aviser (inkludert nekrologene), var så jeg skulle vite hva han snakket om når han nevnte flausene til en politiker eller lurte på hvilke nye stykker som gikk på West End. Jeg merket at Ali ble imponert da jeg gikk på Turner-utstillingen, så de tre bussene jeg måtte ta i regnet var verdt det.

Å se karpefisker få strøm var ikke helt som en fengslende storbyutflukt, men det var bedre enn ingenting. Så der gikk jeg, på vei til elektrofiske i min fineste vinterkåpe, allerede i gang med å formulere e-posten jeg skulle skrive når jeg kom tilbake. Kanskje kom jeg til å treffe på lille Otis og mate ender med ham og stille meg i kø med moren hans for å kjøpe kaffe, og … Jeg mistet tråden og holdt på å snu og gå hjem, men beina mine var allerede stive av kulde og benken ved vannet var nærmest.

En liten gruppe hadde samlet seg for å se på. Noen delte ut croissanter, og da jeg ble tilbudt en, tok jeg imot, ikke fordi jeg var sulten, bare glad for å bli lagt merke til. Jeg førte den mot leppene og husket en gang i Paris da Leo og jeg delte en sjokoladecroissant ved Seinen og etterpå gikk til en bokhandel der han forsvant opp en falleferdig trapp mens jeg klappet en katt som lå sammenkrøllet i en sliten sofa, pirket croissantflak ut av tennene og konsentrerte meg om å huske hvilken hånd jeg brukte til hva. Hendene mine luktet katt og sjokolade resten av dagen fordi jeg ikke kunne finne noe sted å vaske meg. Leo og jeg kom aldri til å reise til Paris igjen, og jeg ble på gråten ved tanken, selv om det ikke var noe spesielt hyggelig minne, siden jeg syntes byen var skitten og uvennlig, uten grønne lunger, og fordi franskmennene smilte hånlig av Leo, selv om han snakket flytende fransk, for i deres ører hørtes han engelsk ut og like oppblåst som croissantene.

Jeg seg ned på benken mens jeg myste og gispet etter luft, helt til en varm, dannet stemme sa: «Kjære deg, ikke se så forferdet ut – de er ikke fra Greggs eller noe, jeg har laget dem selv.» En middelaldrende kvinne med øyne som minnet om bær sto og smilte ned til meg og viftet med en serviett, så jeg gjorde et nummer ut av å ta en bit av croissanten og mumle takknemlig, irritert på meg selv for at jeg var en så forvirret gammel kjerring. Hun fortsatte gjennom folkemengden, delte ut croissanter og godord helt til alle beveget seg mot rekkverket. Jeg kjempet meg opp fra benken og så to menn i vadestøvler og neongule jakker gli ut på dammen i en merkelig båt.

En meter ut fra baugen hang en sirkelformet sak og fra den dinglet små stenger ned i vannet, som en gigantisk vindklokke. Ved siden av meg sto en fyr og forklarte hva som foregikk til en kvinne på motsatt side. Innretningen var koblet til en leder i skroget slik at et elektrisk felt ble dannet i vannet rundt båten. Strømmen ble styrt av en spak om bord. Båten beveget seg i store sirkler rundt på dammen, den ene førte og hadde ansvar for spaken mens den andre satt klar på huk med en håv. En stund skjedde ingenting, men så dukket noe glinsende grått opp i vannskorpa – den første bedøvede fisken. «Ååå,» sa tilskuerne, mens de klappet høflig. Etter det dukket fisk opp overalt, glitrende og slappe, klare til å bli fisket opp. Hver gang mann nummer to heiste en fisk om bord, jublet tilskuerne og skålte i pappkrus med varm gløgg.

Men jo lenger det pågikk, desto mer urolig ble jeg. Det rytmiske plasket da fiskene ble løftet ut av vannet, håvens langsomme svisj, det påfølgende dunket da de landet i beholderen. Plask, svisj, dunk. Plask, svisj, dunk. Så … begynte de å sprelle. Bedøvelsen varte bare lenge nok til å få fisken oppi båten. De digre karpene med det forhistoriske utseendet, dekket av mudder fra dammen, ble halt om bord der de umiddelbart begynte å sprelle. Plask, svisj, dunk, plask, svisj, dunk. Klask, klask, klask.

I det ene øyeblikket glir du bekymringsløs omkring, i det neste kommer det en diger spiss ut av det blå, og når du våkner, er alt annerledes enn før, og du gisper av skrekk. Og det ligger ingen triumf i å overleve, for du svømmer bare videre, endeløst rundt og rundt i et nytt vann mens du gaper uten mål og mening. Jeg ville heller blitt tatt av dage. Av jord er du kommet. Igjen er det vanskelig å puste. Plask, svisj, dunk. Jeg kunne ha snudd meg bort så jeg slapp å se. Ikke tenke, ikke tenke. Dunk, dunk, dunk. Jeg klamret meg til rekkverket, prøvde å ignorere de truende greinene over meg, men en prikkende varme bredte seg i huden, og jeg merket at jeg falt blant utstrakte hender og fjerne rop, før det ble helt svart …

Kapittel 2

Noe raspet mot kinnet mitt, beveget seg opp og ned som en stålullsvamp. Med et stønn snudde jeg meg bort.

«Hun våkner, flytt dere!»

Stålullen var der igjen, ru og varm, med en sur ånde bakenfor. Jeg kunne merke hvordan nesen min rynket på seg når stanken fylte neseborene.

«Hun trenger luft, Nancy, kom deg bort!»

Jeg løftet armen matt og støtte på en håndfull pels. Så kjente jeg stålullen mot hånda. Det var en tunge. Jeg skjøv den bort og stønnet igjen.

Jeg må ha blitt litt pjusk, for da jeg kom til meg selv, lå jeg på benken mens kvinnen med croissanter og øyne som bær holdt en våt serviett mot pannen min, og folk sto og glante rundt henne. Jeg var klam og forvirret da jeg kjempet meg til overflaten, kunne fortsatt fornemme forbindelsen til underverdenen jeg hadde vært i, lukket øynene igjen og håpet at alle ville gå.

«Herregud, du gikk jo rett i bakken,» sa kvinnen med hånda rundt håndleddet mitt. «Ja, jeg aner ikke hvorfor jeg tar pulsen din,» fortsatte hun, og ristet litt i hånda mi. «Hva skal den egentlig ligge på? Sytti, åtti? Ikke vet jeg. Nei, ikke reis deg riktig ennå.»

«Jeg føler meg faktisk fin nå,» sa jeg og svingte beina ned fra benken. «Beklager bryderiet, jeg skjønner ikke hva som gikk av meg.» Mørket trakk seg tilbake, og i stedet kjente jeg hvordan jeg kaldsvettet av skam. Kinnet og hånda mi var dekket av noe klissete greier, og jeg følte sterk trang til å vaske det bort.

«Sikkert på grunn av været. Det er ganske surt i dag, ikke sant? Nå sitter vi bare her litt og ser på trærne. Er de ikke vakre? Har du lyst på en croissant til? Du kan trenge noe å styrke deg på. Sylvie her, forresten. Og dette er Nancy og Decca.»

Jeg var fortsatt fortumlet, men skjønte at hun mente de to små, blågrå hundene som logret rundt beina hennes. Da hun satte seg på benken ved siden av meg, hoppet de opp på hver side av henne, og jeg måtte flytte meg for å gi plass mens jeg tørket håndbaken på skjørtet. Vi satt og spiste croissanter og så opp på trærne, og de var vakre, på en sørgelig måte, nakne og spisse mot perlemorskyene. Svakt solskinn boret seg gjennom skylaget og fikk vannet til å glitre. Folkemengden hadde løst seg opp, mens mennene fortsatte å bevege seg i sirkler rundt på dammen og håve inn resten av fisken.

«Noe giftig i vannet, visstnok,» bemerket Sylvie, og nikket mot dammen. «Jeg håper de overlever. Hvem er Leo, forresten? Sønnen din? Vil du at noen skal få tak i ham?»

Leo.

Det var ingenting jeg heller ville. Enn at noen skulle få tak i ham, få ham til å komme tilbake til meg. Han ville ha marsjert bort til benken, tatt hånda mi og sagt: «Missy, da, jenta mi. Hva er det du har rotet deg borti nå?» Og så ville vi gått hjem sammen og fyrt i peisen for ikke å fryse. Tårene begynte å renne igjen, og jeg tørket dem bort, varme dråper mot bleke fingertupper.

«Unnskyld,» sa Sylvie, og klappet og klemte den iskalde hånda mi. «Jeg skulle ikke ha spurt. Du sa navnet hans, og jeg trodde kanskje … Uansett, kan vi ikke bare sitte her en stund? Ingen hast.»

Så vi satt der, for det meste i taushet, men noen ganger kommenterte Sylvie en bemerkelsesverdig plante eller fugl eller hund, og jeg greide å svare ordentlig uten å være redd for å kjede henne eller si noe galt. Så spiste jeg opp croissanten min og børstet bort flakene og var klar for å reise meg og si ha det til denne kvinnen som var så lett å prate med og ikke krevde noe av meg, og som hadde vært den første fremmede som snakket til meg på flere uker. Best å avslutte samtalen før jeg ville det i stedet for etter at hun ville det.

«Tusen takk,» sa jeg, og rakte stivt frem den fortsatt klissete hånda. «Veldig snilt av deg, men jeg får komme …»

«Fillern også, vi rakk det ikke.»

Vi snudde oss og fikk øye på Otis’ rødhårede mor som halte den surmulende sønnen sin etter seg på stien mellom dammene. Han hadde på seg en kappe og hadde hengt en hjelm på styret på sparkesykkelen sin. Det rødbrune håret sto til alle kanter. Jeg hadde lyst til å glatte det ut og så rufse det til igjen.

«Der ser du, jeg sa jo at de kom til å dø før vi kom frem,» kjeftet hun, mens hun heiste en diger, overfylt veske lenger opp på skulderen og bøyde seg ned for å klappe hundene.

«Hei, Angela,» sa Sylvie. «Sen som alltid. Lyst til å ta en kaffe? Jeg skulle akkurat til å spørre … eh …?» Hun så på meg med forventning i blikket.

«Millicent,» mumlet jeg, og kunne nesten ikke fatte at det gikk an å ha sånn flaks. Ville det være greit å si ja? Jeg fortjente vel såpass? Men jeg måtte ikke virke for ivrig.

«Millicent … om å bli med oss.»

Angela sukket og heiste veska opp igjen. «Greit for meg. Men jeg gledet meg faktisk til å se noen fisker bli drept. Det gjorde Otis også, men han fant ikke Spiderman-drakten sin, den rotekoppen.»

«Vil du drikke kaffe med oss, Millicent? Eller te, du kan drikke hva du vil!» Sylvie fikk fine smilerynker rundt øynene, hektet armen i Angelas og strakte hånda mot Otis.

De så ut som en livlig liten gjeng. Selvsagt ville de ikke ha en olding som meg på slep, så jeg sa at jeg hadde en avtale, noe som på et vis var sant, og så dem gå nedover parkavenyen i retning kafeen. Da jeg kom meg av sted, hadde det klarnet litt, og jeg følte meg oppmuntret av den lille utflukten. De hadde i hvert fall spurt. Jeg fortalte Leo om det, overdrev noen av detaljene for å få det til å høres mer dramatisk ut. Men selvsagt spilte det ingen rolle hvordan jeg fortalte det, det var jo ingen som hørte på, så etter å ha dandert noen blomster og ryddet litt, gikk jeg hjem til det tomme huset mitt.

Jeg var på kjøkkenet igjen, der klokka tikket og tikket, uten andre lyder til å overdøve den, og i stua var Leos stol tom og jeg hadde ingen nye venner – jeg kom aldri til å treffe Sylvie eller Angela eller Otis igjen, og ville bli nødt til å holde meg borte fra parken nå, så de ikke skulle tro at jeg så etter dem.

Jeg vasket huset og tenkte tilbake på da jeg hadde små barn og det var umulig å holde det ryddig. Nå var alt strøkent, og slik forble det også. Jeg spiste et overkokt egg til lunsj mens jeg leste mer om David Bowie og tenkte på skjerfet og Snømannen. Jeg hadde strikket et skjerf til Arthur til jul, hadde helt glemt at det var sommer i Sydney, og nå rullet strikkepinnene frem og tilbake i bestikkskuffen og minnet meg på feilen jeg hadde gjort. Senere orket jeg ikke å lage middag, så jeg spiste frokostblanding og vurderte å se på tv, kanskje den dokumentaren, men hva var egentlig vitsen? Alistair så australsk tv nå, kjøpte australske tøfler til meg. Jeg la meg tidlig, sjekket skapene og skalv da jeg la meg i senga og ventet på at teppene skulle varme meg opp. «Sibyl fortalte … før hun døde. Jeg tror ikke hun visste hva hun sa.» Jeg blunket for å få bort synet av datteren min, Melanie, som sto storøyd på kjøkkenet mitt mens hun rygget unna. Skyldfølelsen gnagde i meg, slik den hadde gjort siden den skrekkelige dagen. Hver gang jeg prøvde å få bukt med den, slo den dypere rot.

Så dagen endte like elendig som den begynte. Men jeg merket det likevel, et eller annet sted. En gnist. Starten på noe. Eller slutten. Hvem vet?

Kapittel 3

«Kom nærmere, Missy.»

Kensington, 1942. Fa-Fa var upåvirket av drønnene over oss da han lente seg frem for å tenne fidibusen på et av stearinlysene. Han krummet de digre hendene rundt pipen og blåste for at det skulle ta fyr. Hver gang bestefaren min tok et trekk, ble det rynkete ansiktet opplyst av en varm glød. Det lød et brak over oss og jeg rykket til, men jeg var for oppslukt av historien hans til å bry meg om bombene. Vi lå tett sammen under ull som klødde i køyesenga, med halvspiste gulrotsmørbrød klemt sammen i hendene. Fa-Fa blåste ut en stripe røyk og la seg til rette.

«Mesopotamia, 1916. Fluer som sot rundt ansiktet mitt.» Han viftet mot den grå røyken foran seg, og jeg kunne nesten se dem.

«Den helvetes feberen gjorde at jeg var altfor svak til å føyse dem bort … Da jeg ble bedre, fikk jeg reise hjem på perm. Vidunderlig å være tilbake i London etter den fryktelige heten. Bestemoren din og jeg gikk på en restaurant som lå i – hvor var det igjen, Jette? Swallow Street? – for å feire at jeg hadde kommet hjem.»

Bestemoren vår lå og snufset i en mørk krok der borte. Jeg kunne ikke forestille meg at noen skulle ha lyst til å spise middag med henne – hun åpnet nesten aldri munnen, verken for å spise eller snakke. Hun smilte blekt og gjemte ansiktet idet et nytt hvin hørtes over oss. Så en pause, som mellom lyn og torden. Da smellet kom, var det nokså dempet.

«Vi inntok en gedigen middag før vi spaserte tilbake til Piccadilly for å finne en drosje – man kunne ikke plystre på en og det var selvsagt mørkt langs veien, og vi var litt på en snurr, må innrømme det.» Han humret og pattet på pipen mens Henry og jeg fniste ved tanken på Fa-Fa og særlig bestemor i en slik tilstand. Han la ingenting imellom, og det var derfor vi var så glad i ham.

«Så snublet Jette og falt i mørket, og idet jeg hjalp henne opp, stormet en tjuveradd mot oss og tok veska hennes, den slyngelen! Jeg satte umiddelbart etter ham.»

Fa-Fa skiftet stilling på krakken mens Henry og jeg gispet og tok hverandre i hånda. Jette, som hadde vært offeret for kjeltringen han jaktet på, satt sammenkrøket i en krok. Jeg kunne ikke se ansiktet hennes i mørket, bare hånda som grep rundt lommetørkleet.

«Tok ham igjen ganske lett, snudde ham rundt og så at han var en ung fyr, for ung til å kjempe i noen krig, men gammel nok til å stjele mens krigen pågikk. Ikke mye av verdi i den veska, noen mynter, kanskje, men jeg kom ikke til å gå tilbake til Jette uten den. Klappet til ham, så han skulle skjønne at jeg ikke kom til å gi meg. Trodde det skulle ende med det, men han tviholdt i veska som om det sto om liv, og jeg fikk den ikke løs fra grepet hans. Han nektet rett og slett å slippe den.» Fa-fa løftet en knyttet neve. Senene i hånda hans bulte og litt tobakk drysset ned på gulvet. Han bøyde seg frem for å feie det opp før han fortsatte.

«Måtte til slutt gi ham skikkelig juling, en real omgang, men uansett hva jeg gjorde, så nektet han å slippe taket i veska.»

Han tok et trekk av pipen – puff, puff, puff – så den glødet mot oss. Jettes magre fingre pillet på kjolen.

«Slag på slag! Men han slapp ikke. Ville ikke gi seg på tørre møkka.»

Det drønnet av bomber over oss. Bestemor pusset nesen. Vi var innhyllet i røyken fra Fa-Fas pipe. Øynene mine rant, men jeg greide ikke å ta blikket fra ham.

«Begynte å sparke ham i leggen, tråkke på føttene hans. Han skrek, men nektet å slippe. Da jeg var ferdig med ham, lå han sammenkrøllet ved føttene mine, fortsatt med veska i hendene. Den var møkkete og full av blod den også. Skjønte at Jette ikke ville hatt den uansett og lot ham ligge der, midt i gata, mens han sutret som en unge og tviholdt på veska med hender fulle av blod.»

Det var stille en stund, også over oss, mens Fa-Fa la pipen fra seg og pusset brillene grundig mens øynene rant. Hendene hans dirret litt da han satte dem på igjen.

«Den slampen tok veska. Beundret ham for det. Det han ville ha som var i den, det fikk han. Bra for ham.» Han lente seg frem mens han slikket seg på fingrene og knep ut lyset nærmest køyesenga vår. «Og det er moralen i kveldens fortelling. Er det noe du virkelig vil ha, så ikke gi slipp på det. Ikke gi opp. Holdt fast for harde livet.»

«Selv om noen slår deg gul og blå?» spurte Henry.

«Selv om noen gjør det, ja!» svarte Fa-Fa, og rufset ham i håret. «Selv om de fiker til deg,» sa han og kløp Henry i øret. «Selv om de drar til deg,» sa han og lekeslo Henry i magen, først én gang og så igjen, litt hardere. «Selv om de banker livskiten ut av deg, så slipper du ikke!» Han og Henry begynte å lekeslåss, men så begynte bombene igjen å falle og leken ble en annen. Fa-Fa hadde Henry i hodefallsgrep, ansiktet til broren min var sprengrødt, øynene glitret av opprømthet eller tårer, jeg greide ikke å avgjøre hva. Jette reiste seg og viftet med det hvite lommetørkleet.

«Far! Hva holder du på med?»

Mamma hadde kommet umerkelig inn kjellerdøra. Hun viklet av seg et lilla skjerf, var blek av kulde og som vanlig sint. Jette skyndet seg frem for å omfavne henne, men mamma ignorerte henne og fortsatte å stirre rasende på bestefar. Fa-Fa kikket opp og slapp taket i Henry, som falt tilbake på senga med hendene mot halsen.

«Når skal du lære å være mer forsiktig med barna? De er ikke rekruttene dine. Du har vel fortalt dem fæle historier igjen, går jeg ut ifra. Milly, Henry, dere må legge dere, det er altfor sent for dere å være oppe nå.» Hun begynte på den moderlige rutinen med å pakke teppene rundt oss, før hun tok de halvspiste brødskivene våre og satte dem til side til neste morgen.

Fa-Fa trakk seg furtende tilbake til stolen i hjørnet og begynte å pakke nok en pipe mens mamma la seg ned på pallesenga. Det siste jeg husket var at hun blåste ut det siste lyset, og den beroligende ulmingen fra pipen mens Fa-Fa røkte i natta. De svarte skyggene på veggene sendte meg inn i en dyp søvn som selv bombene utenfor ikke kunne trenge inn i.

Natta etter landet en SC250 på veien utenfor huset vårt og forvandlet hagemuren til en haug med stein. Ingen ble skadet, men brillene til Fa-Fa falt på gulvet og knuste i eksplosjonen. Etter det bestemte mamma at vi ville være tryggere ute på landet og sendte oss til tante Sibyl i Yorkshire. Men det virket som om avgjørelsen ikke handlet så mye om bomben, men mer om historien om veska, som Henry gjenfortalte til mamma neste morgen, hvilket førte til nok en tirade. Det var umoralsk av Fa-Fa å fortelle slike usle historier som sikkert ikke var sanne engang (Jette ville verken bekrefte eller avkrefte da vi spurte), det var på høy tid at vi fikk oss litt landluft, og så videre. Så av gårde til Kirkheaton dro vi, til en trekkfull gammel prestebolig der vi sov på loftet, lette etter demoner i prestehull, bygde hemmelige hytter i skogen og stort sett glemte krigen og Fa-Fas merkelige vaner.

Skjønt, historien hans glemte vi ikke, og vi pleide å fortelle den til hverandre mens vi lå på de harde, smale sengene under takbjelkene. Hver gang utbroderte vi litt – la til dramatiske virkemidler, en eller annen skitten detalj, til vi til slutt ikke visste helt hvor Fa-Fas fortelling sluttet og vår begynte. Fant han det på, eller fant vi det på? Skjedde noe av det, eller ingenting av det? Etter som årene gikk hellet jeg mot det siste.

Likevel er det vel sant? Er det noe du virkelig vil ha, så gir du ikke slipp på det.