Jan-Philipp Sendker

Kunsten å følge hjertet

Oversatt av Christian H. Heyerdahl

Jan-Philipp Sendker

Kunsten å følge hjertet

Oversatt av Christian H. Heyerdahl

Til

Anna, Florentine, Theresa, Jonathan og Dorothea

FØRSTE DEL

1

Alle fortellinger handler om kjærlighet, sa onkelen min. De store og de små, de vakre og de ikke fullt så vakre, de som gjør oss triste, og de som skal være til trøst.

Vi satt oppe i kjøkkenet, ute var det blitt mørkt og litt kjøligere. Onkelen min begynte å fryse, jeg reiste meg, hentet et teppe, la det rundt skuldrene hans og satte meg igjen.

Foran oss knitret det i peisen. Jeg så inn i glørne og lyttet til ham, selv om jeg ikke var sikker på om jeg forsto alt han fortalte.

Enten historiene var tenkt ut for hundre eller tusen år siden i fjerne land, eller i går i en liten hytte på den andre siden av elven, handlet de alle om det samme, forklarte han: menneskenes lengsel etter kjærlighet.

Hører du, Bo Bo?

Jeg nikket.

Det finnes ingen sterkere kraft, fortsatte han med rolig stemme, samme hva vi ønsker å tro. Den har uendelig mange ansikter og farger, et endeløst antall språk og former. Derfor har dikterne alltid vært opptatt av den, og derfor vil de aldri være opptatt av noe annet. Og det er bra, for vi har lett for å glemme den.

Han merket at jeg så forundret ut, og bøyde seg nærmere meg som om han ville betro meg en hemmelighet – men likevel sa han ingenting.

Det hadde jeg opplevd før. De siste ukene hadde vi sittet mange kvelder ved peisilden, og han hadde fortalt meg historier som på et eller annet tidspunkt sluttet brått.

Om den gang han var liten og verden fremdeles var stor, fordi det ikke fantes biler og TV i Kalaw.

Om hans kone, som døde altfor ung.

Om hans mor, som hadde lært ham at avstand ikke er noe man overvinner med skritt.

Og om en gutt som visstnok kjente igjen sommerfugler på lyden av vingeslagene.

Det var mye av det som lød gåtefullt. Det er ingen mennesker som kan høre sommerfugler fly. Men det var aldri kjedelig, og jeg fulgte gjerne med på det han sa.

Hva er det jeg tuller med nå igjen, hørte jeg ham mumle. Hvor skal det hele ende? Hva er det jeg prater om? Hva kan en gutt på din alder vite om kjærligheten?

Hva skulle jeg svare? Hva vet en tolvåring om kjærligheten?

Ingenting.

I hvert fall ikke mye.

Eller kanskje mer enn han ante?

Samtalen vår endte med dette spørsmålet den kvelden, og jeg var skuffet. Jeg skulle gjerne hørt på ham lenger, for onkelen min har en vakker stemme. Når han snakker lenge, glemmer jeg alt det som av og til gjør livet mitt vanskelig. Sånn som før, når han sang sanger for meg til jeg sovnet.

Hvordan skulle jeg kunne ane at dette var begynnelsen på en lang historie? En historie der jeg på slutten forsto hva det var han hadde prøvd å fortelle meg alle disse ukene, på mange forskjellige måter, med ord og uten.

Neste morgen begynte onkel å fortelle om lillesøsteren sin. Det var virkelig noe helt for seg selv.

Han lå under et tynt teppe på sofaen, jeg hadde skjøvet to små puter under hodet hans, kokt te og krøpet sammen på gulvet foran ham. Øynene hans hadde lukket seg igjen. Munnen var så vidt åpen, det så ut som om han hadde sovnet. Det hadde sluttet å regne, fuglene kvitret, jeg ville reise meg forsiktig og gå ut i gården og fôre hønene. Da hvisket han navnet mitt.

«Bo Bo», hvisket han, «er du der?»

I stedet for å svare, tok jeg ham i hånden. Det gjør jeg ofte, den er så god og varm og myk. Han smilte uten å åpne øynene. Jeg holdt den fast, det liker han godt, særlig når han er trøtt eller våkner midt på natten og roper på meg fordi han ikke klarer å sovne igjen.

I den siste tiden har han ofte vært trøtt, særlig om morgenen. Det hender jeg er redd for at han er blitt syk, men han sier jeg ikke skal bekymre meg. Det har med alderen å gjøre, når man er nesten åtti år, blir man trøtt innimellom. Jeg skal ikke påstå at det er sånn eller slik, for jeg er jo bare tolv, og jeg kjenner ingen andre åttiåringer. I hvert fall ikke så godt.

Vi satt tause en stund. Ute i hagen hvislet bambusen i vinden, et par fluer surret rundt oss. Fra naboene kom duften av en nylagd karrigryte. U Ba trykket hånden min og begynte å fortelle.

Søsteren hans hadde et stort hjerte og var den vakreste kvinne han noen gang hadde møtt, bortsett fra hans kone, selvfølgelig. Og moren hans. Hun rørte seg lett og yndig som en danserinne. Øynene lyste med en kraft han aldri tidligere hadde opplevd, og latteren hennes gjorde deg varm innvendig.

Jeg vet ikke om dette er riktig, for det er så lenge siden jeg har sett henne at jeg ikke husker hvordan hun ser ut eller hvordan latteren høres ut, eller om man virkelig kan bli varm av den.

«Ligner dere hverandre?» ville jeg vite.

Han tenkte seg om en lang stund, og jeg var redd han ikke kom til å svare.

«Både ja og nei», sa han til slutt. «Det er sånn med søsken. På noen måter kjenner de hverandre ut og inn, på andre måter er de så fremmede for hverandre at det gjør vondt.»

Jeg har ingen søsken, eller om jeg har noen, så kjenner jeg dem i hvert fall ikke, derfor kan jeg ikke si om det stemmer. Jeg har onkelen min, U Ba, og han er ikke fremmed for meg, i hvert fall ikke på en måte som gjør vondt.

«Hvor mange barn har hun, da?» spurte jeg forsiktig.

U Ba beveget hodet fra den ene siden til den andre og rynket pannen uten å gi meg noe svar. Jeg hadde ingen anelse om hva han ville si meg med den gesten. Jeg synes ikke alltid voksne er så lette å forstå.

Det var så mye jeg gjerne skulle spurt om når det gjaldt søsteren hans. Om hun er frisk, for eksempel, om hun har det bra og om hun kanskje kan komme på besøk, men jeg visste at jeg ikke kom til å få noe svar på det.

For at han ikke skulle slutte å fortelle, satte jeg meg ved siden av ham på sofaen, tok føttene hans i hendene og begynte å massere dem. Det likte han godt, og da ble han som oftest også mer pratsom.

«U Ba, fortell mer om henne», sa jeg, i håp om kanskje å få høre noe nytt. «Fortell meg hennes historie.»

«En annen gang,» svarte han og gjespet.

«Nei, nå. Vær så snill.»

Men nå tidde han, åpnet øynene et sekund og smilte til meg. Han så utmattet ut.

Rett etterpå falt hodet hans sidelengs ned på puten. En flue satte seg på kinnet hans og krabbet ut på nesetippen, og jeg jagde den vekk med et par håndbevegelser.

«U Ba», hvisket jeg. «U Ba.» Men han rørte seg ikke.

For ikke å vekke ham ble jeg sittende et par minutter. På et eller annet tidspunkt reiste jeg meg og snek meg ut i gården. Der ventet arbeidet på meg, som det gjør hver dag: mate høns og gris, vaske tøy, luke ugress. I dag måtte jeg reparere litt på den gamle sykkelen min også, siden jeg hadde kjørt på et glasskår eller en spiker ute i sumpene.

Av og til er U Ba en gåte for meg. Hvorfor hadde han begynt å fortelle om søsteren sin akkurat i dag? Han snakker så sjelden om henne. Jeg tror han er redd for at jeg skal bli trist.

Onkelen min har bare én søster, så hun må være moren min.

2

Hønsene var sultne. De pilte urolig omkring mellom beina på meg, og så fort jeg kastet en neve fôr til dem, kastet de seg over det som om de ikke hadde spist på flere dager. To høner kranglet grådig om et par korn, jeg tok noen skritt mot dem og jagde dem fra hverandre.

Jeg synes sultne dyr er skumle. Selv høner.

Mens jeg matet dem, prøvde jeg å ikke tenke på moren min, men tankene ville ikke adlyde meg.

Alle barn jeg kjente, bodde sammen med moren sin. Nesten alle. Foreldrene til Ma Shin Moe hadde dødd i en bussulykke året før. Moren til Ko Myat jobbet i Thailand. Hun kom for å besøke ham hvert år. Eller annethvert.

Etter å ha tenkt en stund til, kom jeg til å huske på Ma San Yee og Maung Tin Oo. De var tvillinger, og moren deres hadde dødd under fødselen. Faren deres hadde giftet seg på nytt, og derfor hadde de altså en stemor. Hun var riktignok ikke særlig hyggelig mot dem, men hun var der.

Om moren min visste jeg bare at hun bodde i Yangon og at det ikke gikk så bra med henne. Men jeg visste ikke hva det var som ikke gikk bra med henne, eller akkurat hva som var galt.

Jeg visste ikke hva som gjorde henne glad, eller hva som bekymret henne. Om hun var mest glad i ris, sånn som jeg, eller helst ville ha nudler, sånn som broren sin.

Jeg visste ikke om hun sov godt, eller om hun kanskje våknet midt på natten sånn som U Ba, ropte på meg uten at jeg kunne hjelpe henne.

Jeg visste ikke hvordan hun luktet. Hvordan stemmen hennes lød. Hvor mye jeg lignet på henne.

Jeg kunne ikke engang huske når jeg hadde sett henne sist.

U Ba pleide å ha et bilde av henne, han brukte det som bokmerke. På det bildet sto moren min, onkelen min og jeg på en gjensnødd veranda, godt innpakket i luer og hansker. Moren min hadde meg på armen. Jeg var pakket inn i et teppe og var ganske liten fremdeles, et spedbarn. Alle så meget alvorlig inn i kameraet.

Så hadde han glemt igjen boken ute i gården, og et voldsomt regnvær hadde bløtt opp både boken og bildet. Fra da av har moren min vært en spesielt vakker utflytende flekk blant andre utflytende flekker.

Jeg begynte å telle høyt for å avlede tankene. Det er en vane jeg har. Når det er noe jeg ikke har lyst til å tenke på, teller jeg rett og slett, og når det er noe bestemt som plager eller truer meg, teller jeg ting. Antall frukter på et avokadotre, for eksempel. Blomstene på en hibiskusplante. Eikene på sykkelen min. Eller ganske enkelt trappetrinn.

Én, to, tre, fire, fem, seks, sju, åtte, ni, ti, elleve, tolv, tretten …

Men tankene gikk likevel sine egne veier.

Jeg fikk ikke moren min ut av hodet.

Jeg gikk forbi hønene, inn i det innerste hjørnet av gårdsplassen og satte meg på kne foran maurtuen.

Den var blitt større og nådde meg allerede til midjen. To svarte stier hvor det sikkert krøp flere tusen dyr, gikk ned under bougainvilleabusken og bort til papayatreet, hvor de av grunner som var uforståelige for meg, gjorde en krapp sving og forsvant bak hekken i villniset på naboens tomt.

Jeg likte å se på maurene. De fortalte meg at styrke ikke har noe med størrelse å gjøre. De slepte med seg blader, barnåler og barkbiter som var mye tyngre enn dem selv.

Hvis jeg la stokker eller steiner i veien for dem, stanset de et øyeblikk, følte på dem med de små beina og følehornene og gikk enten over, rundt eller under dem, samme hvor store hindringene var. Dette var dyr som visste hva de ville, og de lot seg ikke bringe ut av fatning eller føre på villstrå.

Jeg syntes det var beroligende.

I tillegg virket de ikke redde. Når jeg nærmet meg dem og trampet med foten, overså de meg bare og fortsatte akkurat som før, i stedet for å fare i alle retninger slik biller, mark og skrukketroll pleier å gjøre når jeg løfter opp en stein.

Jeg satte meg ved maurene, konsentrerte meg bare om vrimlingen deres og glemte tiden fullstendig.

Til slutt følte jeg meg bedre og gikk tilbake til huset.

På trappen lå et par av onkels skjorter, de to grønne longyiene fra skoleuniformen min og en haug T-skjorter. Ved siden av sto raken jeg skulle fjerne ugresset med. Jeg hadde ikke den minste lyst til å vaske tøy eller krabbe rundt i de vasstrukne bedene. I stedet så jeg etter hvordan U Ba hadde det.

Han lå fremdeles på sofaen og rørte seg ikke. Teppet hadde glidd ned på gulvet, jeg løftet det opp og brettet det sammen, det var blitt varmt.

I stedet for å lappe dekkene, tok jeg den andre sykkelen vår og dro ned til byen.

Det var markedsdag, og det var flere mennesker, biler og motorsykler enn vanlig. Jeg måtte passe på, det var like før en motorsykkel presset meg av veien.

U Ba har fortalt at det ikke er lenge siden man verken kjørte bil eller motorsykkel i Kalaw. Man gikk til fots, tok sykkelen eller en av de mange hestedrosjene. Om kvelden ble strømmen skrudd av klokken ni, og en herlig fred senket seg. Den som hadde råd, tente stearinlys, hadde du ikke det, gikk du og la deg. Det fantes verken datamaskiner eller telefoner, og det kom ingen fremmede på besøk.

Det der klarer jeg ikke å forestille meg. I dag er alle voksne opptatt av mobiltelefonene sine. Hva gjorde de hele dagen før?

På markedet var de fleste bodene overspent av presenninger, og det var stor trengsel under dem. Det luktet av tørket fisk, av koriander og nymalt chilipepper. Jeg gikk i en stor bue utenom kjøttbodene, for lukten av slaktede dyr liker jeg ikke, den henger i nesen i flere timer etterpå.

Selv om det var mange mennesker der, hadde jeg følelsen av at jeg bare så mødre med barn. Noen hadde lagt dem på fanget midt mellom gulrøtter og poteter, andre hadde dem på ryggen eller holdt dem i armene. Kvinnene koste med barna. Matet dem. Sang sanger for dem eller vugget dem i søvn.

Jeg ble trist av å se det. Urolig, uten noe fast mål streifet jeg omkring. Jeg ville helst ha dratt hjem og lagt meg med onkelen min på sofaen, men i går hadde U Ba bedt meg om å kjøpe te og en pakke cerutter til ham. I tillegg kjøpte jeg egg og grønnsaker til middagen, en pose kjeks og to buketter hvite krysantemum til alteret vårt. Ved en bod som solgte slikkerier, kjøpte jeg to melkekaker til onkelen min. Det var aldri noe han ba meg om, men jeg visste hvor glad han var i dem. Jeg satte meg på sykkelen igjen og kjørte til Ko Aye Min.

Kontoret hans ligger i en sidegate ikke langt fra markedet. Utenfor døren hans står det på et skilt: «Eventyrturer med Aaron». Det kaller han seg, fordi han er redd for at kundene ikke kommer til å huske det burmesiske navnet hans. Han arbeider som turistfører, og det betyr at han får penger for å gå på tur med andre mennesker. Jeg har ofte spurt ham hva slags merkelig jobb det er å gå omkring i området med folk som er på besøk, og hvorfor de betaler ham for det. Det er jo sånt man pleier å gjøre for å være hyggelig, eller når man skal hjelpe folk som ikke vet veien. Han sier at det heter «turisme», og at jeg ikke forstår meg på sånne ting ennå.

Hvordan det kan være et eventyr å traske rundt i landsbyene Pa-O, Karen, Danu eller Palong, som ligger rundt Kalaw, er helt uforståelig for meg, men i tørketiden kommer det mange mennesker til byen, og Ko Aye Min har det veldig travelt. Det hender han er på farten hver dag i flere uker, og da er det sjelden jeg ser ham. I regntiden, derimot, er det ikke så mange som kommer på besøk. Da har han ikke så mye å gjøre, sitter ofte på kontoret sitt og har tid til meg. Vi spiller sjakk eller snakker om fotball. Han har verken kone eller barn. Inntil nylig hadde han en kjæreste, men hun bodde i nærheten av Mandalay. Foreldrene hennes ville ikke at de skulle være sammen, derfor traff de hverandre ikke så ofte. Når hun kom på besøk, hadde han ikke så mye tid til meg. Men det var greit. Hun ble ikke lenge, og til slutt kom hun ikke mer.

Ko Aye Min er som en bror for meg, selv om han er en del eldre. Omtrent tretti, tror jeg. Det gjør ingenting. Vi kan snakke om ganske mye, og når jeg ikke er i humør til å snakke, sånn som i dag, kan vi også tie om ganske mye.

Han vet akkurat hva han kan, og ikke kan, spørre meg om. Jeg tror det finnes mennesker som vet mer enn andre, uten at man trenger å forklare dem så mye.

Han har hittil aldri spurt meg om moren min.

Han har aldri snakket med meg om arret mitt.

I motsetning til barna og lærerne på skolen. Arret er mørkerødt, bredt som en fyrstikk og går fra venstre munnvik og nesten helt opp til øret. Siden vi ikke har noe speil hjemme, tror U Ba at jeg ikke ser det så ofte. Der tar han feil. Jeg ser det hver gang noen ser meg inn i ansiktet.

Mange dager kjenner jeg at det kribler i arret, da vet jeg at været holder på å skifte.

Andre dager gjør det vondt og svir, og da vet jeg at det ikke går så bra med meg.

Ko Aye Min var glad for å se meg. Han satt i den innerste delen av kontoret og leste en bok. På skrivebordet lå uåpnede brev, et par aviser og noen kart. Mellom beina holdt han en halvfull flaske cola.

Han la vekk boken. «Heisan, Sherlock.» Det hendte han kalte meg det etter at vi hadde sett et par Sherlock Holmes-filmer sammen. Han sa at jeg minnet ham om detektiven med mine ustanselige spørsmål og min skarpe hjerne. «Fint å se deg. Står til?»

«Bra. Og hva med deg?»

«Bare bra, du.»

Men det var løgn. Han var lei seg, og ikke så lite heller. Han kunne ikke lure meg, for jeg har en evne som jeg selv synes er uhyggelig: Jeg kan se hva mennesker føler, i øynene deres.

Jeg mener naturligvis ikke at jeg kan se om noen er lei seg fordi øynene er fulle av tårer. Alle skjønner jo det. Jeg ser om noen er lei seg selv om de ler.

Jeg ser når noen blir sinte, selv om de virker likegyldige på overflaten.

Jeg ser når det gjemmer seg redsel bak sinnet.

Jeg ser ubehaget som noen prøver å skjule med en vennlig stemme.

Øyne kan røpe alt. Øyne kan ikke forstille seg. De kan ikke lyve, samme hvor mye de ønsker det. De forteller meg ofte mer enn jeg vil vite, og det er ikke noe vakkert syn. Jeg liker ikke å se noen komme med usannheter.

Derfor har jeg fått for vane å ikke se mennesker inn i øynene så lenge av gangen, og å unngå blikket deres.

Når det ikke er til å unngå, ser jeg uten å se etter. Det er som å høre på noen uten å høre etter.

Onkelen min er den eneste som vet om det. Da jeg fortalte ham det, tok han et dypt, tankefullt drag av cerutten og ristet på hodet som om han ikke kunne tro det han hørte. Til slutt spurte han hvordan jeg kunne kjenne de forskjellige følelsene fra hverandre. Det spørsmålet kunne jeg ikke svare på. Jeg bare ser det. Samme om øynene flakker, glitrer eller gløder som varmt kull. De kan lyse, blinke, skye over og i neste øyeblikk være nesten gjennomsiktige. Menneskeøyne kan også stirre like tomt som en død fugl, eller nesten hoppe av skrekk som øynene på en høne som skal slaktes. Øyne kan være mørke som vannet i en myrputt eller blendende som sollys. Alle uttrykk har et uendelig antall sjatteringer, og alt har sin helt egen betydning.

Onkelen min tror at spedbarn har den samme evnen de første par månedene de lever. De kan lese morens tanker, og jeg hadde sannsynligvis ganske enkelt unngått å avlære meg den ferdigheten. Vi har ikke snakket sammen om det siden, men jeg har inntrykk av at han mange ganger ikke ville la meg se ham inn i øynene lenger.

U Ba sier at det finnes noen i Kalaw som kan lese tanker. Den gamle astrologen, for eksempel. Og også den eldgamle munken i klosteret på høyden over byen. Jeg vet ikke om det stemmer. Jeg har i hvert fall ingen anelse om hva folk tenker. Selv om de forteller meg det, synes jeg ofte det er vanskelig å skjønne hva de snakker om.

I Ko Aye Mins øyne så jeg at det var noe som bekymret ham. Jeg klarte bare ikke å gjette meg til hva det kunne være. Det er et problem jeg ofte møter. Jeg ser på mennesker om de er bedrøvet, lykkelige eller engstelige, men hva grunnen er, vet jeg ikke. Det hender de påstår at det går bra med dem, samtidig skjønner jeg at de ikke snakker sant. Tidligere stolte jeg mer på det de sa, enn på øynene deres, men jeg har lært at det er feil.

Ko Aye Min tidde og drakk en slurk av colaen sin. «Vil du ha noe å drikke?»

«Nei takk.» En stund stirret jeg på det store kartet over Burma som hang på veggen bak ham. «Har du noe nytt jeg kan lese?»

Han reiste seg og gikk bort til et skap hvor han hadde bøkene sine. Turistene han gikk på tur med, var glade for å overlate ham sine utleste eksemplarer. De finske, koreanske og franske utgavene fikk vi selvsagt ikke så mye ut av, men de engelske var vi desto mer glad for, for dem fikk man ellers ikke kjøpt i Kalaw, og vi leste mye begge to. Han la hodet over på siden og studerte bokryggene oppmerksomt. Til slutt tok han ut en av dem og rakte den til meg.

«Internasjonal bestselger» sto det med fete typer på omslaget. Forfatternavnet, John Green, sa meg ingenting, og jeg kastet et raskt blikk på tittelen, The Fault in Our Stars, og ga den tilbake. «Nei takk. Jeg er ikke interessert i astrologi.»

«Den handler ikke om det. Den er skikkelig bra. Æresord.»

Jeg la den ned i posen sammen med det jeg hadde kjøpt. «Tusen takk.»

«Vil du bruke dataen?»

Jeg ristet på hodet.

Det sto en datamaskin ved siden av ham, og den får jeg bruke når han ikke trenger den selv. Vi har ikke datamaskin hjemme, ikke TV engang, og telefonen vår er nok veldig gammel, for man kan bare ringe med den.

Men vi ringer uansett nesten aldri noen. Og i adresseboken står det bare ett nummer. U Ba sier at vi ikke trenger noe mer moderne. Hjertet hans er ikke stort nok til å slippe hele verden inn. Og mitt er for ungt.

«Skal vi spille sjakk, kanskje?» spurte jeg.

Ko Aye Min nikket. Han fant frem brikkene fra glasskapet, og det nye brettet jeg hadde gitt ham for noen uker siden. Det var av teak. Med hjelp fra U Ba hadde jeg sagd til trebiter, limt dem sammen og malt på tall og bokstaver. Det gamle var av plast, og en natt hadde rottene spist det opp. Han satte sjakklokken på bordet, jeg stilte opp brikkene og vi spilte to korte partier som han vant uten å anstrenge seg noe særlig.

«Hva er i veien?» Han var en god sjakkspiller, og det var egentlig jeg også, men i dag hadde tankene mine vært et annet sted.

Hvor yndig kan en danserinne bevege seg?

Hvor vakkert kan øyne lyse?

Hvordan klang en latter man kunne varme seg på?

«Ingenting», svarte jeg. «Ingenting.»