Elisabeth Hammer

10

Frostrose

Gjensynsglede

Personer:

Adeline Meyer – seriens hovedperson

Olga Stange – venninne på korreksjonsanstalten

Vidar Eide – Adelines kjæreste, er på hvalfangst i nord

Marta – spinnerske på Brattfossen Veveri og Systue

Dokka – veverske på Brattfossen Veveri og Systue

Tulla – veverske på Brattfossen Veveri og Systue

Herr Tønnes – eier av Brattfossen Veveri og Systue

Herr Daltjern – kunde av Brattfossen Veveri og Systue

Petra – kokke i Foyngården

Ella – kokke i Foyngården

Stefan Eide – Vidars yngre bror

Maivor Eide – Vidars yngre søster

Fru Eide – Vidars mor

Bollette – barndomsvenninne av Vidar

Herr Brauter – tollinspektør på tollboden i Tønsberg

Herr Disen – Adelines tidligere arbeidsgiver i Tønsberg

Frøken Laura – herr Disens tidligere sekretær

Frøken Solgunn – herr Disens nåværende sekretær

Slik sluttet forrige bok

Straks gikk døren opp igjen, og mannen som ikke var Stines bror, kom inn.

– Ja vel, sa han. – Det var herr Tønnes, og han hadde en god nyhet til oss begge. Han har allerede en herre på besøk som ønsker å nyte ditt selskap.

– Hva? Nei! Hun så forskrekket på ham, husket den staselige vognen hun hadde fått et glimt av og som kvinnene hadde nevnt tidligere på dagen. Den som tilhørte den fete, slibrige herren. – Jeg vil ikke! Jeg kommer aldri til å kle meg opp som selskapsdame for en slik mann eller tilbringe en kveld eller natt i hans selskap!

– Du gjør som jeg ber deg om, sa han og knyttet nevene igjen.

Denne gangen holdt han den ene opp under haken hennes. – Jeg kan kanskje ikke slå deg i ansiktet, men det finnes mange andre steder på kroppen hvor det gjør vel så vondt å bli slått, som armen din.

Adeline husket at Stine hadde anklaget ham for å slå henne gul og blå. Det var ingen tom trussel han kom med. Hun visste også hvor inderlig vondt det var å bli slått i den brukne armen.

– Sånn ja, det var bedre, sa han da hun roet seg. – Og du behøver ikke å kle deg opp for denne herren. Han er visst så ivrig at han vil ha deg slik du er, nå med en gang.

Han åpnet døren.

– Dere kan komme. Hun er rolig, sa han ut i gangen.

Adeline var klam i håndflatene og tørket dem mot skjørtet. Dette var et mareritt, og hun ante ikke hvordan hun skulle komme seg unna. Hun flakket med blikket, desperat etter en utvei. Men så var det for sent. De to herrene kom inn i rommet.

Hun så først herr Tønnes. Ansiktet hans var uttrykksløst, og det så ikke ut til at «handelen» voldte ham noen form for ubehag. Bak ham ventet hun å se den fete herren, men det var ikke han som kom inn. Det var en annen mann. En hun aldri hadde trodd at hun skulle få se igjen.

Hun stirret på ham med forferdelse. Var det han som hadde kjøpt hennes selskap for kvelden?

Kapittel 1

Midten av juni 1878, Brattfossen Veveri og Systue utenfor Laurvig

Adeline kunne ikke tro sine egne øyne. Dette var umulig. Hun stirret på mannen som sto i døråpningen. Hadde han, av alle mennesker, kjøpt henne for natten? Han, som hun aldri hadde trodd at hun skulle få se igjen? Herr Disen, som hadde sviktet henne da hun trengte ham som mest. Nå var han her, og de velkjente, brune øynene så på henne uten at hun kunne tyde hva han tenkte.

– Slipp henne, sa han.

Så kom han inn i rommet og tok tak i Adeline. Med et raskt rykk trakk han henne inntil seg.

– Vi beklager, herr Disen, men den unge damen er noe for seg selv. Hun er ikke helt … temmet, ennå.

Mannen som ikke var Stines bror lo. – Men det var hva De ønsket, var det ikke? Siden De spurte spesielt etter henne?

– Jo, men ikke slik som dette. Jeg liker ikke å se at kvinner behandles på denne måten.

Han snudde seg mot herr Tønnes. – Da kan jeg ta henne med meg? Alt er oppgjort mellom oss to?

– Ja, gjelden hennes er gjort opp. Hun er Deres til odel og eie. Jeg håper at De ikke angrer. Hun krever en streng hånd.

– Jeg tror jeg skal klare å håndtere henne, sa han før han snudde seg mot Adeline. – Kom nå, det er på tide å dra.

Han skjøv henne bortover gangen, og Adeline kikket opp på ham. Hadde han virkelig kjøpt henne? Hun fikk seg ikke til å tro det. Herr Disen kunne få hvilken kvinne han måtte ønske uten å betale for det.

Hun forsøkte å tyde ansiktsuttrykket hans. Munnen var uvanlig stram og øynene mørke. Han var utilpass. Mislikte han at hun hadde oppdaget hva han drev med?

Rett før de skulle ta fatt på trappen, stanset han og snudde seg mot henne.

– Hva er skjedd med armen din? Hvorfor har du den i fatle?

– Den er brukket, sa hun.

– Har de mishandlet deg?

– Nei, det var et uhell.

– Hvor mange ganger har dette skjedd, Adeline? Er du blitt leid ut som selskapsdame tidligere?

– Nei, svarte hun. – Dette var første gang jeg hørte om denne …

Hun klarte ikke å se ham i øynene og slo blikket ned. – Denne måten å nedbetale gjeld på. Men hva gjør du her? Jeg fikk vite at du var en herre som ønsket mitt selskap i natt?

– Jeg skal forklare det senere. Nå må vi komme oss vekk herfra, sa han og trakk henne med seg ned trappen.

De andre kvinnene hadde gått for dagen, så hun da de kom ned i hallen. Hun fulgte herr Disen ut på gårdsplassen. Der sto det en staselig vogn og ventet. Det var den hun hadde sett tidligere på dagen, innså hun. Da tilhørte den ikke den fete herremannen likevel.

Herr Disen gikk rett bort til vogndøren og holdt den opp for henne med et dystert uttrykk i ansiktet.

Adeline var fortsatt omtåket etter det som var skjedd. Selv om hun var glad for at hun kunne sette seg inn i vognen, hvisket en liten stemme til henne at hun måtte være på vakt. Herr Disen hadde sviktet henne en gang før, da hun trengte ham som mest. Han kunne gjøre det igjen.

Han satte seg i setet overfor henne, bøyde seg frem og tok hendene hennes i sine. Øynene var mørke av bekymring, og de vakre trekkene i ansiktet var stramme av engstelse. Det lille smilet og smilehullene hun pleide å se ham med, var langt unna.

– Hadde jeg visst at du trengte meg, ville jeg ha kommet før, sa han trist. – Hva er dette for et sted?

Han kastet et blikk ut av vinduet og en rynke kom til syne i pannen hans.

– Da jeg kom hit, trodde jeg at jeg bare kunne gi beskjed om at din tid på veveriet var over. I stedet ble jeg forelagt et stort gjeldskrav og fikk beskjed om at du ikke fikk lov til å forlate fabrikken før det var innfridd. Hvordan har du klart å pådra deg slik gjeld?

– Det var ikke vanskelig i det hele tatt, svarte hun tørt. – Alt jeg trengte å gjøre var å komme hit og begynne i arbeid her.

– Dette må du forklare nærmere, for det er helt uforståelig, sa han.

– Alle kvinnene som kommer hit opplever det samme, begynte hun og fortalte hvordan herr Tønnes truet dem til å skrive under på en erklæring som satte dem i bunnløs gjeld.

– Dette er det verste jeg har hørt! utbrøt han da hun var ferdig. – Å utnytte fattige kvinner på den måten er skammelig!

Det var en lise å høre ham si det. Endelig var det noen som forsto og som kanskje kunne hjelpe. Først da gikk det opp for henne at hun var reddet. Han ville ikke svikte henne denne gangen, han var kommet for å hjelpe. All spenningen i kroppen forsvant, og tårene spratt. Hun tørket dem raskt bort, men herr Disen så dem likevel.

– Så, så, du er trygg nå, Adeline. Ingenting vondt skal skje med deg heretter, sa han og strøk henne lett over håndbaken.

Det trøstet, og hun falt til ro på nytt. Tenk at han hadde kommet og reddet henne likevel!

– Takk for at du kom, sa hun beveget. – Jeg hadde ikke trodd det etter at du snudde ryggen til meg i juleselskapet. Jeg regnet med at du avskydde meg.

– Nei, kjære, jeg har aldri avskydd deg, svarte han. – Jeg var bare svært … forvirret en stund og trengte tid til å tenke. Det var en voldsom overraskelse å finne ut at du var en ung kvinne og ikke en ung mann. Jeg er redd for at jeg ikke klarte å tenke fornuftig. En stund følte jeg at du hadde sviktet meg grovt, før jeg forsto at du ikke hadde hatt noe valg. Da var det for sent, og du var allerede borte.

– Madame Strømme tok meg med tilbake til anstalten, sa hun.

– Ja, det er jeg klar over. Da overraskelsen først hadde gitt seg, begynte jeg å undersøke litt. Det tok tid å nøste opp i din historie, Adeline. Jeg måtte til slutt bruke all min sjarm på den unge frøken Ninette for å få henne til å forklare for meg hva som foregikk.

– Snakket du med Ninette?

– Ja, jeg var nødt til det. Den andre jeg kunne spørre var tollinspektør Brauter, og som du sikkert kan forstå var han ikke spesielt interessert i å fortelle det lille han visste om deg.

– Nei, han var vel rasende kan jeg tenke meg.

– Ja, og det er han fortsatt. Du gjorde ham til latter for hele byen, og han er ikke en mann som har lett for å tilgi. Han kommer nok til å være din fiende til evig tid, er jeg redd.

Herr Disen snudde seg og banket i veggen til kuskesetet. Straks begynte vognen å kjøre.

– Hvor skal vi? spurte Adeline.

– Det er på tide at du drar hjem nå, svarte herr Disen med et smil. – Vi skal til Tønsberg.

Før de kunne ta turen til Tønsberg, måtte de innom Elvero. Adeline var så lykkelig at det var først da de stanset utenfor gården at hun innså at hun måtte forlate Dokka, Tulla og resten av kvinnene og barna. De var på gressplenen bak huset, hørte hun, men før hun kunne ta farvel, måtte hun hente de få eiendelene hun hadde.

Herr Disen fulgte med henne opp.

– Har du bodd her? På dette knøttlille værelset? spurte han og så storøyd rundt seg.

– Ja, sammen med en venninne. Hun … hun falt i fossen og døde.

– Det er jeg lei for å høre, Adeline, svarte Disen. – Hva skjedde?

Minnene kom over henne. Øyeblikket da rekkverket ga etter og de raste utfor og ned i fossen. Hun lukket øynene.

– Jeg tror ikke jeg klarer å fortelle om det akkurat nå.

– Det gjør ingenting, svarte han forståelsesfullt. – Vi har all verdens tid.

Det tok ikke lang tid før hun var klar til å forlate rommet på Elvero. Hun hadde ikke med seg mer enn det lille knyttet hun hadde hatt da hun kom, med klærne fra anstalten, medaljongen og boken etter Jonna.

– Jeg må ta farvel med kvinnene og barna, sa hun da de kom ut. – De sitter på plenen bak huset.

– Ja vel, sa han. – Jeg følger deg.

Adeline måtte nesten smile for seg selv da de gikk. En så vakker mann som herr Disen var ikke kvinnene vant til å møte.

Den første som oppdaget herr Disen, var Tulla. Øynene videt seg ut, og hun snudde seg bort med hektiske roser i kinnene. Dokka derimot, stirret på ham uten blygsel. Surret av stemmer som de hadde hørt før de rundet hushjørnet, opphørte. Snart hadde alle fått øye på den uventede gjesten.

Adeline skottet opp på herr Disen. Både smilet og smilehullene var på plass, og de brune øynene glitret i sollyset. Han så ut til å trives som fisken i vannet.

– Vent her, sa Adeline og gikk bort til Dokka og Tulla.

– Hvor ble det av deg? spurte Tulla engstelig. – Du forsvant bare.

– Jeg skal reise, tilbake til Tønsberg, forklarte hun.

– Sammen med … den flotte herren? hvisket Tulla.

– Jeg ville reist med ham til verdens ende, sukket Dokka henført.

– Dokka, da! utbrøt Tulla og kastet et raskt blikk i herr Disens retning.

– Jeg har aldri sett en så tiltalende mann før, hvisket Dokka tilbake.

Adeline kastet et blikk på herr Disen, noe han tok som et signal om at hun ønsket at han skulle komme bort. Han smilte sitt mest sjarmerende smil da han stanset ved siden av dem.

– God ettermiddag, mitt navn er Lars Disen, sa han og ga dem et kort nikk.

Dokka fniste, mens Tulla neide dypt.

– Dette er Dokka og Tulla, forklarte Adeline da hun forsto at de to kvinnene hadde mistet både munn og mæle. – De arbeider på Brattfossen, akkurat som jeg gjør.

– Gjorde, rettet herr Disen. – Du arbeider ikke der lenger, kjære Adeline.

Dokka sukket da hun hørte hva han sa, og Tulla gløttet opp på ham.

– Herr Disen var min arbeidsgiver i Tønsberg, forklarte Adeline. – Han vil at jeg skal komme tilbake.

– Men kan du det, da? spurte Tulla. – Lar herr Tønnes deg gå uten videre?

– Herr Disen har betalt gjelden min, svarte Adeline.

– Er det sant? Tulla så bort på ham med varme i blikket. – Da har du vært veldig heldig, Adeline.

– Det er jeg klar over, sa hun stille. – Jeg skulle bare ønske at det var noe vi kunne gjøre for dere også.

– Tenk ikke på oss, sa Tulla. – Dokka og jeg har hverandre og klarer oss fint. Nå skal du reise med herr Disen og få deg et godt liv. Vi ønsker deg bare det beste, sa Tulla og ga Adeline en klem.

Dokka gjorde det samme og hvisket inn i Adelines øre: – Prøv om du kan oppnå hans gunst, da får du det godt. Det er mitt råd til deg.

Så slapp hun Adeline og tok et skritt tilbake. Adeline måtte bare smile. Herr Disen var hennes arbeidsgiver, og det var alt.

De andre kvinnene var kommet til og hørte straks at Adeline skulle dra sin vei. Det vanket både klemmer og ønsker om et godt liv, og så var det barnas tur. Hun tok seg tid til å si farvel til Oda og Helmer, før hun gikk bort til Lillemor og ga henne en god klem.

– Ta vare på deg selv, Lillemor, sa hun. – Jeg ønsker deg alt godt.

– Takk. Er han kjæresten din? spurte Lillemor og så nysgjerrig bort på herr Disen.

– Nei, sa Adeline med et smil. – Han er en jeg kjenner fra tidligere.

– Kommer han til å ta godt vare på deg? spurte Lillemor.

– Jeg håper det, svarte Adeline og så bort på ham, hun også.

Han var omringet av kvinner og smilte og snakket med dem som om han aldri hadde gjort annet.

Hun gikk tilbake til herr Disen og tok på nytt farvel med Tulla og Dokka. Fortsatt var hun oppspilt ved tanken på at hun skulle få dra herfra, og det var først da hun var på vei tilbake til vognen at vemodet sank inn. Det var siste gang hun så disse menneskene hun var blitt så glad i, og hun skulle aldri igjen sitte på gressplenen bak Elvero med utsikt over elven og nyte en liten kaffestund. Halsen ble varm og trang, og hun svelget tungt for å holde tårene unna.

Heldigvis var ikke herr Disen der og så det. Han hadde stanset for å veksle noen ord med et av barna som kom løpende etter dem.

Adeline gikk videre mens hun tørket øynene. Da hun rundet hushjørnet, gikk hun rett på Marta. Hun fikk en kraftig dytt i brystet og måtte ta et par skritt for ikke å falle over ende.

– Så du tror at du skal få reise helskinnet herfra? freste Marta. – Da tar du feil! Jeg har lovet Berina at du skal få unngjelde for det du gjorde mot henne!

Hun hevet hånden, og Adeline rakk bare å se at hun holdt i en hammer, før Marta svingte våpenet mot henne med all sin kraft.