Christin Grilstad Prøis

4

Annabella

En reddende engel

Persongalleri

Annabella Persdatter
Jarlsberg hovedgård
Lisell Thorsdatter | kjøkkenjente
Herman | dreng
Svelvigen
Johanne | bestyrerinne på vertshuset Revehiet
Baste | Johannes sønn
Lovise | Johannes betrodde venninne
Lars Høeg | skomakersvenn
Oline Høeg | Lars’ mor
Anna Jacobine Toft | lærerinne
Herr Toft | skipsreder, Annas far
Herr Mørch | prest
Herr Mathiesen | overtollbetjent, Svelvigens rikeste mann
Herr Fron | lensmann
Hans | Bastes plageånd
Fru Thorvaldsen | moren til Hans
Petrine Juel | en av kjerringene i Svelvigen

Slik sluttet forrige bok

– Jeg må på veslehuset, sa Lisell, og Herman ba henne samtidig om å skifte de siste bøttene med vann. Arbeiderne hadde tatt kvelden. Det var stille i huset. Neste morgen skulle alle tidlig opp og fortsette opprydningen utendørs. Lisell grep bøttene, gikk ned og skulle til å skyve opp døra inn til kjøkkenet da hun hørte stemmer, klingende dansk iblandet norsk. Hun bøyde seg og tittet inn gjennom nøkkelhullet. Der inne satt murersvennen, og Annabellas mor sto lent over bordet mot ham, så kløften mellom brystene ble enda tydeligere. Kjære vene, tenkte Lisell. Viola måtte ha snørt opp blusen, for så voldsomt hadde da ikke puppeprakten flommet under middagen. Lisell måpte. Herman kom aldri til å tro henne. Hun trodde knapt selv det hun så. Kanskje hun skulle hente ham så han selv fikk se, men før hun rakk å tenke ut en plan, trakk Annabellas mor ut en stol og satte seg så tett inntil murersvennen at knærne deres berørte hverandre. Han lo nervøst, hørte Lisell. Vel, det burde han, for om han satt der inne med et håp om et eller annet, var han dummere enn hun trodde. Violas hånd la seg på murersvennens lår.

– Er det her hun stakk deg?

Han nikket, og kvinnen strøk ham sakte oppover låret mens hun så ham dypt inn i øynene. I alle fall antok Lisell at hun gjorde det. Murersvennen grep kvinnens hånd og førte den mot skrittet mens han stønnet lavt og lo.

– Jeg fatter ikke hva som gikk av Annabella, kom det fra kvinnen. – Tenk at hun stakk deg der?

– Ja, tenk det, sa han hest.

– Hun burde ikke ha gjort det.

– Vel, I sa jo selv at hun var gal, sa I ikke? Stemmen hans var lav og grøtet, som om det var et strev å få frem ordene.

– Fullstendig gal og uberegnelig, kurrer Viola. – Hun burde slett ikke ha stukket deg. Ikke der.

– Hva mener I?

Med bankende hjerte så Lisell alt som skjedde. Hvordan kvinnen fomlet etter noe, etterfulgt av mannens skrik. Han bøyde seg sammen og tok seg til brystet, og Viola reiste seg raskt og vek unna ham.

– For det var rett i hjertet hun skulle ha stukket deg, din forbannede danske! hveste hun. – Annabella må virkelig ha vært fra vettet som ikke gjorde ende på deg der og da.

Så grep hun sjalet og for på dør mens Lisell sto som fastfrosset og så mannen tippe over ende.

Kapittel 1

Tønsberg, 15. september 1812

Lisell skalv ukontrollert. Hun maktet ikke å røre seg en tomme. Det hun nå var vitne til, var skrekkelig. Dansken satt sammenkrøpet på kjøkkengulvet, han presset hånden mot brystet og utstøtte noen gurglende lyder. Viola var forsvunnet. Det smalt ikke fra døra idet hun forlot kjøkkenet, det hadde ikke kommet en lyd, ikke engang fottrinn. Hun hadde forlatt kjøkkenet stille som et gjenferd. Som forstenet stirret Lisell gjennom nøkkelhullet. Hun var som fastfrosset, evnet ikke å røre seg så mye som en tomme. Et lite smell fikk hjertet til å hoppe, og hun hikstet av skrekk. Smellet kom fra dansken, som klasket hånden mot gulvet før han sank sammen og ble liggende. Det samlet seg en dam av blod rundt ham. Tennene klapret i Lisells munn. Var han død? Hun forsto at hun burde rope på hjelp, for kanskje var det fremdeles mulig å redde ham, men hun var fanget i sin egen angst og fikk ikke frem en lyd.

Det rådet en dyster stemning på Jarlsberg hovedgård. Kokka var rødøyd på andre dagen og kunne fremdeles ikke fatte det som hadde skjedd. Men det var ikke bare kokka som var rystet, det var de alle sammen, og kanskje Lisell aller mest, som faktisk hadde sett det med egne øyne. Hun hadde ikke fortalt akkurat det. Hun ante ikke hvorfor, men kanskje var det for å beskytte seg selv, for noen ville garantert ha spurt hvorfor hun ikke hadde grepet inn, hvorfor hun ikke straks hadde varslet, hvorfor hun ikke …

Lisell støttet seg mot kjøkkenbenken og lukket øynene. Det var mange «hvorfor», og hun hadde ikke svar på noen av dem. Hun burde selvsagt ha varslet sporenstreks. Hadde hun gjort anskrik allerede før Viola forlot kjøkkenet, kunne de ha fanget henne, men hun hadde ikke gjort det, hun hadde bare stått der, lammet av skrekk. Det hadde tatt en god stund før Herman kom ned trappa for å se hvor det ble av henne. Hun skulle jo hente nytt vaskevann fordi alt skulle være rent til greveparets kommende besøk. Herman hadde funnet henne klemt mot veggen, skakende av angst, og han hadde tatt henne i armene sine og trukket henne inntil seg mens han strøk henne over håret og hviskende spurte, gang på gang, om noen hadde gjort henne noe. Fløyen der de danske arbeiderne bodde og sov, var jo kun en dør unna, og Herman hadde flere ganger skottet dit mens han forsøkte å fritte henne ut om hva som hadde skjedd. Hvor lenge de sto slik, ante hun ikke. Kanskje ti minutter, kanskje et kvarter. Hun hadde grått, han hadde trøstet, og Viola hadde fått sitt forsprang. Ikke før Herman sa at de fikk gå til kjøkkenet og sette seg ned og ta seg noen slurker tynnøl for å klarne tankene, ble det fart i sakene, for Herman nølte ikke. Derfra tok det ikke lange stunden før bestyrer Lauritzen var varslet.

Lisell trakk pusten dypt og snudde seg mot kokka, som hadde fått gjennomgå, først av herr Lauritzen, deretter av den danske arbeidslederen, så av lensmannen, og sist, men ikke minst, av selveste greven. Murersvennen var død. Stukket rett i hjertet. Mordersken visste hva hun gjorde, hadde lensmannen sagt. Kniven hadde truffet så blodspruten sto i veggen flere alen bortenfor. Lisell hadde ikke sett akkurat det. Nøkkelhullet var jo ikke stort, så hun hadde heldigvis ikke fått med seg alle detaljene.

Etter at Lisell varslet bestyreren, tok det ikke lange stunden før hele gården var på bena. For et spetakkel det hadde vært, med skrik og skrål, der alle lette etter en morder. Med tente fakler ble gården gjennomsøkt, og ikke før lensmannen neste dag snakket med alle på gården og la sammen to og to – den forsvunne Viola, søsteren til Annabella, som selv hadde forsøkt å ta livet av den samme mannen – ble det klart at de lette etter en morderske. Lisell visste at hun kunne ha spart lensmannen for mye arbeid, men jo flere timer som gikk uten at hun røpet noe, desto vanskeligere ble det å si det. Herman visste heller ikke noe. Han trodde at hun kun hadde sett den døde. Knivstikket var utført med rammende dødelig presisjon. Viola visste hva hun gjorde, hadde lensmannen sagt. Lisell sukket. Helt fra Annabellas mor kom inn porten på Jarlsberg, hadde hun visst hva hun gjorde. Hun hadde ikke kommet for å tjene noen skilling, hun hadde kommet for å hevne datteren. Hun hadde forsvart sin datter med livet som innsats, for om mureren hadde vridd seg unna i siste sekund, kunne det fort ha oppstått en kamp på liv og død.

Lisell presset hånden mot hjertet mens hun så for seg hvordan murersvennen slo kniven ut av kvinnens hånd, og at de begge strakte seg etter mordvåpenet. Mens de andre bebreidet mordersken, beundret Lisell henne for motet. Hun forsto at det var galt å beundre en morderske, men tanken ville ikke slippe. Annabella var heldig som hadde en mor som gikk i kamp for henne. Selv hadde hun det motsatt, og hun var så sliten og trøtt av det, for alt ble bare verre. Farens sykdom og moren tungsinn var bedrøvelig. Faren var bare skinn og bein. Tæringen hadde satt spor, og hele situasjonen var så deprimerende at hun kviet seg for å reise hjem når arbeidsdagen var omme. Hun trakk pusten dypt og skammet seg over de usle tankene. Det var foreldrene det var synd på, ikke henne.

Lisell grep brettet som kokka hadde gjort klart. Hun skulle servere grevinnen te og måtte ta seg sammen så ikke teen skvalpet og havnet på skåla når hun fylte kinaporselenet med den duftende, varme drikken.

Hun knakket på døra og ventet til grevinnens stemme lød innenfra. Raskt steg hun inn, balanserte fatet på én hånd før hun lukket døra og igjen hadde begge hender trygt på brettet. Hun pustet lettet ut. Første hinder unnagjort. Grevinnens øyenbryn løftet seg. Hun så misfornøyd ut. Kanskje hun fremdeles var irritert på grunn av morgenserveringen, der Lisell hadde klønet og sølt te på duken. Vel, utvalget av tjenestepiker på gården var ikke det største. Fru Karen hadde ikke annet valg enn å ta til takke med Lisell.

– Te, fru Karen? spurte hun og neide.

Grevinnen satt alene ved det lille stettebordet ved vinduet. Lisell tittet ned på de to koppene. Skulle hun dekke på til greven, i tilfelle han kom? Et blikk på den mutte grevinnen fratok henne lysten til å spørre. Hun tok derfor sjansen, satte begge koppene ned og skjenket i. Grevinnen kommenterte det ikke. Hun sa ikke noe annet heller, ikke engang takk. Vel, det kunne hun selvsagt heller ikke forvente, men et ørlite smil kunne vel grevinnen ha kostet på seg, tenkte Lisell.

– Var det noe annet grevinnen ønsker?

Kvinnen løftet hånden og gjorde en bevegelse frem og tilbake med hånden, som om hun feide vekk spørsmålet. Så snudde hun seg og stirret formålsløst ut av vinduet. Ikke et ord. Ikke om noe. Lisell ble stående, ante ikke hva hun nå skulle gjøre. Skulle hun gå, eller bli? Skulle hun kanskje spørre enda en gang om grevinnen ønsket noe, eller liste seg ut? Hun valgte det siste, rygget mot døra, snublet nesten i teppekanten, vendte seg om og fortet seg ut. Med hjertet i halsen ble hun stående i gangen. Hun håpet at herskapet ikke hadde tenkt å bli altfor lenge.

Presten, som samme formiddag hadde holdt en minnetale for murersvennen, satt på kjøkkenet da Lisell kom ned. Han snakket med kokka, som tørket øynene. Lisell stirret oppgitt på henne. Hun måtte da for pokker snart holde opp. Alle var preget av det inntrufne, og kokka tok det særdeles tungt. Mens Lisell ryddet unna etter teserveringen, tenkte hun på hvilken idiot murersvennen måtte ha vært, som hadde innyndet seg hos Viola. Han hadde visst at det var Annabellas «søster». Hadde det ikke ringt noen bjeller hos ham? Hva var det med mannfolk? Mistet samtlige vettet når noen bød seg frem?

– Det er da ingen som skylder på deg, kom det fra presten, herr Monsen, som var en from og høytidelig mann.

– Men det var jeg som ansatte henne, pep kokka. – Og ikke en eneste attest ba jeg om, jeg tok for god fisk at alt det hun sa, stemte.

– At du er godtroende, er ikke ensbetydende med at du er skyldig, fortsatte presten vennlig.

– Å, det virka da sånn på lensmannen. De skulle ha hørt, herr Monsen, hvordan lensmannen tok meg i tale, og det ble ikke særlig bedre da greven tok over.

– Alle er opprørt over det inntrufne, frue. Når alt dette roer seg og alle får tenkt seg om, skal du se at du kanskje får en unnskyldning eller to.

– Hva skjer videre nå, da?

– Alle instanser er varslet, og skulle det skje at hun slipper unna, får hun uansett sin straff den dagen hun står foran Vårherre.

Presten reiste seg, gjorde korsets tegn og forlot kjøkkenet.

Kokka sukket tungt. – Det står om det i Seddelen, Lisell. Hun pekte på avisen. – Det er så gruelig at jeg har ikke ord.

Lisell nappet til seg Intelligenz-Seddelen og begynte å bla.

– Side 3, kom det fra kokka, og Lisell bladde opp og så med store øyne på skissen av en sammensunket mann med kniv i brystet. Ved hans side sto en kvinne og stirret på den døde med forakt. Overskriften fikk henne til å gispe: «Grufullt mord i grev Wedel Jarlsbergs stab.»

Hun lukket avisen, orket ikke å se på tegningen et øyeblikk til. Både den avdøde og Annabellas mor var gjengitt skremmende likt. Sannelig måtte tegneren ha fått gode beskrivelser av de to.

– Og så i Intelligenz-Seddelen, da, pep kokka. – Jeg har to brordøtre i Kristiania. Jeg tør ikke engang å forestille meg hva dem vil tru.

– Tror du at de leser Seddelen, da? spurte Lisell, og angret straks spørsmålet da kokkas ansikt gikk fra hvitt til rødt, og hun viftet sint med hånden og ropte at de selvsagt gjorde det. Alle i Kristiania fulgte med på det som sto i Seddelen. Alle!

Lisell tok med seg avisen til kjøkkenbenken og la den sammen med dagens post. Hun bladde raskt gjennom bunken, og så med forundring at hennes navn sto på et brev nest nederst.

– I alle dager, mumlet hun. Hun kjente ingen som skrev brev, men kanskje det gjaldt farens sykdom, at doktoren hadde skrevet noen ord. Det kunne også være et livstegn fra Peer. Med skjelvende hånd stakk hun brevet i forklelommen og mumlet at hun trengte frisk luft.

Hun satte seg i havnehagen og stirret på de to hestene som hadde trukket greveparets vogn den dagen de kom. Hestene så ganske annerledes ut enn gampene som dro plogen, for greveparets hester var slanke, smekre og skinnende blanke. Der var Blakken også, hesten som Herman ikke likte. Han mente at dyret var mannvondt. Den hadde det med å sparke bakut, i håp om å treffe noen. Den bet også. Ut av det blå og når man minst forventet det, kunne dyret finne på å sette tennene i en.

Sakte trakk hun brevet opp av lommen og gransket den ujevne skriften. Det kunne være fra Peer. Hun ante ikke hvordan han skrev. Tenk at hun ikke visste det. Sin egen bror. Vel, noe sa henne at brorens håndskrift verken var pen eller pyntelig.

Det knaste idet hun brakk forseglingen, og hjertet dunket så det kjentes i halsen da hun leste de første ordene. Antagelig glemte hun å puste mens hun leste, for da hun kom til siste linje, var hun besvimelsen nær. Med et stort gisp trakk hun pusten og kikket deretter forvirret på brevet. Ordene handlet om Peer, og nederst var det undertegnet «AB». Det svartnet omtrent for øynene på henne, og hun senket brevet og konsentrerte seg om å puste. Det siste først. AB! For pokker. Var brevet fra Annabella? Hun lette febrilsk i tankene og forsøkte å komme på andre bekjente med samme initialer, men kom ikke på en eneste en. En sky skygget for sola, og hun gløttet opp og undret seg over at den hvite skydotten lignet et hjerte. Jo visst. Et bomullshjerte, men dog så flyktig, for den var allerede i ferd med å løse seg opp. Hånden skalv da hun igjen senket blikket mot brevet og ordene som sto der. Ordene om Peer. Så gikk meningen opp for henne, og hun brast i gråt.

Lisell stirret tomt ut i luften, hun var lamslått. Hun kunne ikke tro at Peer var død. Stedt til hvile. Han hadde druknet, uten å lide. Hvordan kunne Annabella skrive slikt? Hvordan visste hun det? Hvordan visste hun i det hele tatt at Peer var død?

– Å gud, stønnet hun. Selvfølgelig. Peer visste jo hvor venninnen var. Han hadde truet med å innkassere belønningen som greven hadde utlovet til den som kom med opplysninger om den bortløpne tjenestepiken, men så langt kom han altså ikke.

Hun snudde og vendte brevet, lette etter flere ord, som for eksempel en adresse, et spor eller et hint om hvor Annabella var, men fant ingenting. Tårer vætet kinnene, og hun tørket dem raskt bort. Peer og hun hadde ikke hatt noe nært forhold, men han var nå hennes bror og eneste søsken, så selvfølgelig traff det henne midt i hjerterota. Dessuten, hva ville foreldrene si? De kom til å bli knust når de fikk høre om dette.

Hun trakk knærne opp, slo armene rundt og vugget sakte frem og tilbake mens tankene tumlet. Faren hadde ikke lenge igjen. Tæringen var kommet for langt. Hva var da meningen med å påføre ham en slik sorg? Enda Peer hadde sveket foreldrene flere ganger enn hun kunne telle, snakket de aldri ille om ham.

Hun brettet sammen arket og stakk det i lommen. Hva skulle hun gjøre? Putte brevet i ovnen og late som ingenting? Eller vise frem brevet og late som det var godt nytt fra Peer. Hun reiste seg, ble stående noen sekunder og se på den vakre utsikten, fjorden der nede med skutene på svai, og den lave høstsola som fikk sjøen til å glitre, før hun rettet ryggen og gikk mot tunet. Det var mange timer igjen av arbeidsdagen, og hun ville nødig falle i unåde fordi hun somlet. Om kokka spurte, fikk hun si at hun hadde vært i et trengende ærend på veslehuset.

Det luktet så vidunderlig godt da Lisell bød fatet til grev Wedel at hun fryktet at hun ville sikle. Hun bet derfor tennene sammen og konsentrerte seg om å ha stødige hender. Hun måtte ikke tenke på brorens død, eller foreldrenes reaksjon når de fikk vite om det. Hun tvang derfor tankene i alle andre retninger. Hun tenkte på Herman dreng, og hun mante frem deilige sommerminner om Annabella og henne i sommerenga, leende, hviskende. Hun savnet venninnen sårt.

Grevinnen kremtet, og Lisell skulle til å spørre om hun ønsket mer saus, eller grønnsaker? Men det var ikke henne grevinnen stirret på, det var greven, og hun så arg ut. Lisell gløttet hastig fra den ene til den andre, før hun senket blikket, slik det sømmet seg. De to stirret olmt på hverandre, og hva det dreide seg om, var ikke godt å si. Kanskje grevinnen bare hadde en vrang dag. Øvrigheta sto vel også opp på feil fot iblant, tenkte hun.

– Utmerket, kom det fra greven, som hadde gitt opp stirrekonkurransen og igjen smattet i seg maten. – Lammegryten er superb. Hils til kjøkkenet og si det.

Han lød en tanke for begeistret, tenkte hun, men hun neide så han skulle forstå at hun hadde mottatt beskjeden. Igjen kremtet grevinnen, og greven sukket irritert og smelte bestikket i porselenet så det klirret iltert.

– Jeg nyter maten, Karen, kom det lavt.

– Det trenger du slett ikke å fortelle meg, for det høres.

– Nå må du holde opp.

– Og du burde lære deg bordskikk!

– Nå holder det.

– Jeg kunne ikke være mer enig, hveste hun. – Nå holder det.

En knugende stillhet la seg i værelset. De så på hverandre som to kamphaner. Lisell sto som på nåler. Etter et nytt, kort blikk på de to valgte hun å stirre stivt ned på de sørgelig slitte skotuppene sine. Hun burde kanskje gå, for greven og grevinnen hadde tydeligvis noe uoppgjort.

Et fingerknips fikk henne til å gløtte opp. Greven pekte på grevinnens tallerken og deretter mot brettet på anretningen.

– Grevinnen trenger påfyll, sa han ironisk.

– Nei takk, kom det irritert fra kvinnen. – Jeg sparer meg til desserten.

– Så det gjør du?

– Ja, det gjør jeg, svarte hun stoisk. – Hva serveres?

Grevinnens blå blikk stirret spørrende på Lisell, som neide og stotret at desserten besto av syltede varme epler med krem.

– Epler med krem, kom det syrlig fra grevinnen. – Ja ja, det er kanskje ikke mer å vente.

– Men Karen, hold nå opp.

– Vi skulle ha vært hjemme for lengst, ropte hun sint og slo linservietten i bordet.

– Du forstår da at vi ikke kan reise nå, bet han henne av. – Hvordan skulle det ha tatt seg ut? Med dette skrekkelige som har hendt, trenger de ansatte oss.

Lisell studerte fremdeles skotuppene og tenkte at det tvert imot ville ha vært en enorm lettelse om de hadde reist, og hverdagen igjen kunne ha inntatt hovedgården.

– Så når drar vi?

– Vær nå ikke så utålmodig, mumlet han. – På grunn av det inntrufne trenger jeg noen dager til.

Da hovedmåltidet var fortært, ryddet Lisell sammen tallerkener, bestikk og fat på et brett og lukket seg ut av stuen. Halvveis ned i trappa kunne hun ikke dy seg. Grevinnen hadde knapt spist. På tallerkenen lå det flere biter kjøtt og en halvspist potet. Hun balanserte brettet med én hånd mens hun snappet til seg kjøttet og puttet det i munnen. Hun sperret opp øynene. Greven hadde rett. Det smakte fortreffelig. Hun stirret på grevinnens halvspiste potet og gløttet seg rundt før hun dyppet poteten i saus og slukte den. Hun svelget. Det var som om poteten ikke riktig ville ned i magen.

– Nå, falt det i smak der oppe? spurte kokka da hun steg inn. Lisell svelget, for fremdeles satt poteten som en ubehagelig klump i halsen. Stotrende gjenga hun grevens ord om at maten var superb, og kokka så riktig fornøyd ut over de rosende ordene. Den forbaskede poteten satt fremdeles fast, og hun følte seg uvel. Det presset på, som om poteten var i ferd med å svelle, samtidig som kokka skramlet med nytt bestikk og dessertskåler og maste om at hun fikk gå to ganger.

– Men i alle dager, er du dårlig?

Lisell svelget og svelget. Poteten truet med å komme opp. Hun løp til dunken med tynnøl, grep øsa og slurpet i seg drikke, og som ved et mirakel løsnet poteten og gled ned i magen.

– Jøsses, kom det fra kokka. – Trudde nesten du skulle svime av. Du får holde deg på beina noen timer tel. Så, kom deg opp nå. Herskapet venter på desserten.

På brettet sto to dessertskåler med varm eplemos, og ved siden av en skål med krem.

– Jeg holder opp døra for deg, hørte hun kokka si.

På vei opp igjen stirret hun slik på skåla med krem at hun holdt på å snuble. Raskt tittet hun seg rundt. Det var ingen å se. Kokka hadde lukket seg inn igjen på kjøkkenet. Forsiktig stakk hun lillefingeren i skåla og smattet i seg litt krem, som var så søtt at hun grøsset av fryd. Igjen stakk hun fingeren i. Og igjen. Og igjen. Forskrekket så hun hvordan stripene fra fingeren syntes i kremen. Hun glattet det til og stakk for siste gang fingeren i munnen. Om grevinnen gren på nesen, ville det kanskje bli en slant igjen. Kjære Gud i himmelen, tenkte hun, det er helt fint om grevinnen ikke vil ha desserten sin.

Hun tørket seg omhyggelig om munnen, før hun åpnet døra og steg inn. Hun satte dessertskålene foran herskapet og snudde for å gå ned igjen for å hente tebrettet, men idet hun nådde døra, fikk grevens mørke stemme henne til å stanse.

– Du mistet noe, hørte hun ham si.

Han hadde reist seg, og i hånden holdt han Annabellas brev. Med forferdelse så Lisell at han åpnet det.