Jeanette Semb

45

Skjærgårdsliv

Bortført

Personer i Skjærgårdsliv

Strandgata 2
Emma
Brage Halvorsen | Emmas ektemann og Annas bror
Solrunn og Truls | Emma og Brages barn
Drøbak Strandhotell
Josefine
Simen Jørgensen | Josefines ektemann, hotellets medeier og lege
Jostein | Josefine og Simens sønn
Ingrid | Josefine og Simens datter
Gabriel | Simens sønn fra et tidligere forhold
Viktoria | Emmas tvillingsøster
Per | Viktorias ektemann
Pernille | Viktoria og Pers datter
Viktor | sønnen Per fikk med Liv-Marit
Kremmergården
Martine | Josefines søster
Lars | Martines ektemann
Herman | Josefines sønn med Jørgen Solvik
Lensmannsgården
Tomas Holum | lensmann
Marianne | hans datter
Irmelin og Adele | Mariannes døtre
Det vesle huset på torget i Drøbak
Helene | lensmann Holums uekte datter
Edle | Helenes adoptivmor
Ragna | Edles mor
Leiligheten over systua
Tulla Eriksen | Josefine og Martines tante
Mattias | Tullas ektemann
Son
Anna
Kristian Strand | Annas ektemann
Elise | Anna og Georgs datter
Kristine | Anna og Kristians datter
Jenny | Annas lillesøster
Tilly | Jennys datter med Johan Mørk
Johan Mørk | Jennys venn fra barndommen, og Tillys far
Torgeir Mørk | Johans bror
Andre
Vera | Viktorias eldste datter
Mads | Veras stebror

Slik sluttet forrige bok

Kristian kremtet. – Døren til skuret sto åpen da jeg kom ut i dag morges. Det blåste kraftig i natt, og jeg hørte at døren sto og slo. Jeg vurderte å gå og lukke den, men sovnet visst fra det. Kan det ha vært noe utenfra som lokket henne ut av huset?

Med det samme Kristian hadde sagt det, bleknet Tilly.

– Skuret! Hun tok seg til brystet og vaklet bakover. Johan måtte støtte henne med en hånd slik at hun ikke skulle falle.

– Den kvelden da jeg skulle inn og hente vin … Jeg husker det nå. Døren til skuret sto og slo, så jeg gikk for å lukke den. Jeg husker at jeg tenkte at det var rart at den som hadde vært der sist, ikke hadde lukket den ordentlig igjen. Jeg skulle akkurat til å lukke døren da jeg fikk et kraftig smell i hodet. Etter det husker jeg ikke noe, helt til jeg våknet i sengen min, langt utpå neste dag.

Anna kom med et lite utrop og slo hånden for munnen.

Johan kjente seg kvalm.

– At jeg kunne glemme det, sa Tilly fortvilet.

– Han må ha gitt deg noe bedøvende, sa Kristian innbitt. – Det er derfor du ikke har husket det før.

– Mener du at han ga meg noe, et sovemiddel eller noe slikt? Stemmen til Tilly kom som en hvisken.

– Jeg vil gjette at han gjorde det, ja, og sannsynligvis har han brukt akkurat samme metode for å lokke til seg Jenny.

Luften dirret mellom dem, der de sto.

Tilly så fortvilet på Johan. – Bare Niels ikke har tatt livet av henne, hvisket hun.

– Jeg henter lensmannen med det samme. Han må få vite det du nettopp har fortalt, sa Kristian og langet av gårde.

– Han har nok ikke tatt livet av henne, sa Johan fast. Han ville så gjerne gi Tilly og Anna styrke. Men han sa det med en overbevisning han slett ikke følte, og Anna lot seg visst ikke lure.

– Vi må finne henne fort, den mannen er gal! Jeg er ikke et sekund i tvil om at han er i stand til å drepe. Hun er i stor fare. Anna hulket nå.

Johan greide ikke å svare. Alt han tenkte på, var den skarpe jaktkniven og det robuste tauet han hadde solgt til Niels. De hadde naturligvis rett, Niels var gal, og hvem visste hvor langt han var i stand til og villig til å gå? Johan innså at hans største frykt kunne komme til å bli virkelighet. Det hastet, for hvert sekund som gikk, kunne Jenny være et skritt nærmere døden.

1

Sommeren 1931

Jenny satt i sengen og hørte hvordan Niels nynnet utenfor vinduet. Den glade nynningen gikk gjennom marg og bein på henne. Bare det å høre stemmen hans, vite at han var der, og at han når som helst kunne komme inn døren, gjorde henne kvalm av redsel.

Nå ble hun også oppmerksom på en annen lyd. Hun spisset ører. Det hørtes ut som han slo en hakke i jorden. En slik man brukte for å sette poteter. Det var en systematisk hakking, med harde, sterke tak. Det gikk frysninger nedover ryggen hennes. Hun tenkte på det han hadde sagt: At hvis de ble funnet, ville han ta henne med seg i døden. Hun tvilte ikke på at det var sant. Han kom ikke til å nøle. Han ville gjøre hva som helst for ikke å havne i fengsel igjen, og han kom ikke til å spare henne. Han var en iskald fyr uten barmhjertighet. Plutselig kunne hun ikke lenger høre nynningen til Niels eller lyden av hakken. Hva gjorde han nå? Hun skalv av redsel når hun tenkte på situasjonen hun befant seg i. Bortført av den gale mannen! Bare noen ville finne henne! Men hva om Niels da ville gjøre alvor av truslene sine og drepe henne?

Hun for sammen da hun hørte skritt utenfor døren.

– Er du sulten? Niels kom inn med et brett mellom hendene, og ba henne sette seg opp. Han virket lett til sinns. Skjorten hans var åpen, og det luktet såpe av ham. Håret hans var vått. Han måtte ha vasket seg, tenkte hun.

Jenny forsøkte å gjøre som han sa, men det strammet i fotlenken som bandt henne til den ene sengestolpen. Det endte med at hun ble halvveis sittende, halvveis liggende, men Niels virket fornøyd med det. Han satte brettet på fanget hennes, oppå dynen. Han hadde kokt egg, og brødet virket ferskt.

– Nå må du spise, det er en deilig frokost jeg kommer med. Han gliste, som om han var svært fornøyd med seg selv.

Hun så på maten igjen. Uansett om sulten gnog i tarmene, var kvalmen verre. Hvordan skulle hun klare å spise mens han så på?

Niels satte seg på sengen, og hun kjente fotlenken stramme enda mer. Det gjorde vondt, lenken var for kort. Likte han å torturere henne?

– Kan du ikke ta av fotlenken? Vær så snill, Niels, det gjør vondt rundt ankelen, ba hun.

Han smilte blidt og ristet på hodet. – Jeg stoler ikke på deg, Jenny, så nei, det kan jeg ikke.

– Bare en liten stund, til jeg har fått spist?

– Nei, sa jeg! Han snerret nå, og smilet i øynene hans var borte. Nå så han bare irritert ut. Som om hun var en tverr og utakknemlig unge som bare maste.

Men hun ga seg ikke. – Jeg … jeg skulle så gjerne ha vært på toalettet.

– Spis, har jeg sagt!

– Men det er helt sant, jeg har ikke fått gått på lenge! Jeg greier ikke å spise før jeg har vært der.

Jenny merket at hun var blitt rød i ansiktet. Det var flaut å snakke om slikt, men hun hadde ikke noe valg. Hun var faktisk trengende.

Han tenkte seg om, så på brettet med mat, og sukket oppgitt. Han skjønte vel at hun snakket sant.

– Så følger jeg deg til badet, sa han kort.

Han satte brettet fra seg på kommoden, stakk hånden i lommen og fisket opp en nøkkel. Så bøyde han seg over foten hennes og låste opp. Like etter var hun fri.

Tankene svirret rundt i hodet hennes, på jakt etter løsninger. Hvordan skulle hun komme seg unna? Kunne hun sparke til ham? Ville kraften av foten hennes være stor nok til å sette ham ut av spill? Hvis hun traff ham under haken, ville hodet hans fare bakover, og han ville miste balansen. Han ville kanskje deise i gulvet og slå hodet så hardt at han ble ør i noen sekunder. Ville det være tid nok til å stikke av?

Men hun rakk ikke mer enn å overveie det, før han grep pistolen og satte den mot ryggen hennes.

– Jeg er klar over at du ikke vil være her, og at du kan være oppfinnsom. Men du kan ikke overliste meg, kjære Jenny. Jeg lover deg at du ikke rekker å tenke tanken ut, før jeg trykker på avtrekkeren. Det beste er å gjøre som jeg sier. Er det forstått? Jeg vil helst slippe å ta livet av deg, men jeg gjør det hvis jeg må.

Jenny nikket. Hun måtte gjøre som han sa til hun kom på en annen løsning. På et eller annet vis måtte hun få tak i den nøkkelen.

Hun gikk inn på badet, og han ble stående utenfor. Det var et lite rom som det knapt gikk an å snu seg i, og det var ikke noe vindu der inne. Hun gjorde det hun skulle, og gikk ut igjen. Niels sto lent inntil veggen med ansiktet vendt mot henne, klar til å reagere dersom hun skulle finne på noe.

– Sånn, nå blir det frokost, smilte han og virket blid igjen.

Med det samme de kom inn på rommet, ba han henne sette seg på sengen Han satte på henne fotlenken igjen, og strammet den så hardt at hun ynket seg. Hvor lenge skal han holde meg i fangenskap? tenkte hun fortvilet. For alltid?

Han satte brettet på dynen igjen, og skjøv det mot henne. Selv om magen knurret av sult, var det vanskelig å få i seg noe når han satt og så på henne. Likevel forsøkte hun å presse i seg noen biter. Magen hennes rumlet høylytt nå.

– Du må spise mer, Jenny, jeg vil ikke at du skal bli for tynn. Jeg liker mine kvinner frodige. Det bør være noe å ta i, det frister mer enn et beinrangel.

Han strøk hånden over det ene brystet hennes. Lot den ligge der, dvelte, og klemte litt. Hun så hvordan blikket hans endret seg, hvordan attråen kom til syne. Jenny kjente kvalmen komme. Hun greide ikke å holde igjen, det veltet seg i henne. Og så kastet hun opp på ham. På armen hans, på dynetrekket, og på brettet der resten av maten lå.

– For helvete! brølte han og skvatt opp. Han rev til seg brettet og slengte det ut i rommet, før han dro dynen av henne. – Fanden ta deg!

Og så løftet han hånden og slo henne i ansiktet med flat hånd. Hardt. Hodet hennes for bakover og traff sprinklene på sengegjerdet. Hun kjente en smerte i bakhodet, men den var ikke så sterk som redselen hun følte. Øynene hans lyste av galskap.

Nå dreper han meg, tenkte Jenny. Han kommer virkelig til å drepe meg.

2

Johan var ute og lette etter Jenny. Hele tiden kjente han redselen ligge som en mare i kroppen. Hvor var hun? Hvor hadde den galningen ført henne? Hvilke planer hadde han med henne? Ville han behandle henne bra?

Selvsagt ikke. Niels var ingen bra mann, såpass hadde han forstått.

Etter en stund måtte han hjem for å skifte. Klærne han hadde brukt mens han trålet skogene bak Sjøgløtt, var gjennomtrukne av svette. Buksen var opprevet, og skjorten hadde mistet en knapp.

På veien hjem stakk han innom broren.

– Har dere funnet ut noe? Torgeir så opp fra esken med varer som han holdt på å rydde ut av. Han satt på huk foran disken, men nå reise han seg og kom mot Johan.

Johan så dystert på broren. – Niels har tatt Jenny med seg, men vi vet ikke hvor. Det er tydelig at han har planlagt dette over lang tid, vi finner ikke spor etter ham.

– Hvem er Niels? spurte Torgeir. Han så forvirret ut.

Johan gikk bort til vasken og grep et glass som sto der. Han fylte vann i den og drakk begjærlig. Han var så tørst at han kunne drukket en hel bøtte med vann.

– Niels er han som bor i kapteinshuset, sa han, da han hadde drukket ferdig.

– Du snakker om huset ved siden av Sjøgløtt? Torgeir hevet det ene øyenbrynet.

– Ja, den lugubre fyren som har sittet inne i årevis. Huset har jo stått tomt lenge. Tenk at han skulle komme tilbake til Son og utgjøre en slik trussel! Hadde jeg bare ant hva som var i gjære … Men jeg ante jo ingenting. Johan ristet fortvilet på hodet. – Og jeg som solgte ham både kniv og rep her i butikken, uten å fatte mistanke. Jeg kan aldri tilgi meg selv for det. Hvis noe skjer Jenny …

Torgeir stoppet ham. – Hvordan skulle du vite det, Johan? Du kunne da ikke vite hvilke planer denne Niels hadde. Bare en gal mann er i stand til å gjøre noe slikt. Tenk å bortføre Jenny, det er jo ikke klokt! Det er ingen som gjør slikt.

– Ja, at han er gal, er klinkende klart, sa Johan. – Og dette er andre gang han bortfører henne. Stakkars Jenny, hun må være så redd! Jeg tror jeg har fortalt deg om det som skjedde den gangen for flere år siden?

Torgeir nikket. – Ja, jeg husker det hele. Uff, jeg liker ikke dette. Fyren er uberegnelig. Hvem vet hva han kan finne på å gjøre mot Jenny?

Johan nikket dystert. – Det er nettopp det.

Han så seg rundt. Det var kommet nye varer som skulle vært satt ut, og utenfor butikken så han noen kunder som tydeligvis var på vei inn. – Jeg må lete videre, Torgeir. Klarer du deg alene?

Torgeir nikket beroligende. – Naturligvis, Johan. Når jeg stenger i ettermiddag, blir jeg også med ut og leter, dersom hun ikke alt er funnet. Vi får håpe det.

Han gikk bort til Johan og la en hånd på skulderen hans, som for å gi ham styrke og mot. – Når det er så mange som er ute og leter, er jeg sikker på at hun blir funnet, sa han.

– Jeg håper virkelig du har rett, sa Johan. – Jeg orker ikke å tenke på at Jenny er alene med den mannen.

– Prøv å holde motet oppe, sa Torgeir.

– Det skal jeg gjøre, jeg kan jo ikke gi opp. Men jeg tror vi har lett overalt i Son. Vi har vært i hvert eneste hus, undersøkt hvert eneste skur og hver eneste garasje, men det er som om de er sunket i jorden.

Johan hørte selv hvor fortvilet stemmen hans lød.

– De trenger ikke å være i Son, de kan ha kommet seg langt av gårde. Dere må utvide søket, sa Torgeir. – Det er mest sannsynlig at de har reist et godt stykke.

– Jeg er redd du har rett i det, men det føles som å lete etter den berømte nålen i høystakken. Ingen har sett dem, og vi har ingen spor.

– Jeg skal få laget noen plakater som vi kan henge opp rundt om i byen, sa Torgeir.

Johan lyste opp. – Det ville være fint! Jeg setter pris på hjelpen din, Torgeir.

– Jeg bryr meg om deg, bror, og jeg bryr meg også om Jenny. Jeg har alltid likt henne.

– Jenny betyr alt for meg, mumlet Johan.

Torgeir kastet et blikk på folkene som var på vei inn i butikken. – Vi henger en plakat i vinduet også, den vil være synlig for alle og enhver. Jeg er sikker på at Molly vil gjøre det samme, sa han.

Johan nikket og knyttet nevene. Han måtte komme seg ut og lete videre.

– Lykke til, bror!

– Tusen takk, jeg kan trenge det, sa Johan og gikk.