Inger Harriet Hegstad

18

Emma & Johannes

Solfrid

Personregister:

Emma Vik
Johannes Vik | Emmas tvillingbror
Jacob Vik | Emmas eldre bror
Ragna Vik | Emmas yngre søster
Karen og Peder Vik | Emmas foreldre
Serine og Einar Dal | familien Viks naboer
Olav, Tore, Synnøve,
Dagny og Grete Dal | barna på Dal
Helene Vik | gift med Tore
Augusta Vik | Emmas tante, sydame
Nicolai Thorp | kunstmaler
Solfrid Åsen | Nicolais datter
Ingjerd Åsen | Solfrids mor, død
Violett og Fritjof
Amundsen | Solfrids onkel og tante
Kåre Dal | Olavs onkel
Sverre Jensen | Jacobs far
Oliver Løvlie | eldste sønn på en stor gård
Fredrikke | Emmas venninne i Kristiansund
Sigurd | Fredrikkes ektemann
Ingvald Strøm | kunsthandler
Alida Strøm | Ingvalds søster
Sonya og Bibi | venninner av Alida
Bjørn Ruud | deltager på malekurset

Sik sluttet forrige bok:

Karen var nervøs. Mer redd enn på lenge. Hvordan ville Ragna oppføre seg mot henne?

Hun melket ferdig, og Jenny bar bøtten hennes for å tømme den.

– Jeg tar resten av melkingen, sa hun med et smil, – og etterpå setter jeg brøddeig. Er det i orden?

– Takk, kjære … Karen så takknemlig på henne. Det var så trygt og godt med Jenny. Hun visste alltid hva som måtte gjøres.

I det samme gikk fjøsdøren opp, og inn kom Johannes. Han så helt fortumlet ut der han sto.

– Har dere sett Ragna?

– Nei, det har vi ikke. Hvorfor spør du om det? Karen fikk en ekkel følelse i kroppen.

– Jeg finner henne ikke noe sted. Ikke ligger hun og sover, og hun er ikke noen andre steder i huset heller. Jeg har sett gjennom hvert rom.

En brottsjø slo over Karen. Hun vaklet og måtte støtte seg til Johannes.

– Herregud, brast det ut av henne. – Bare hun ikke har rømt.

– Hvorfor i all verden skulle hun gjøre det? Han løftet luen og klødde seg i nakken. – Det ville hun da aldri gjøre, mor.

– Jeg er ikke så sikker på det, og i så fall er det min skyld. Kom, vi må lete etter henne. Herregud, Johannes!

– Jeg løper til Dal. Hun er sikkert der.

– Gjør det.

Hun hastet etter ham, opp til Ragnas soverom. Hun tittet i klesskapet og løftet på dynen, som lå i en ball midt i sengen. Klærne hun hadde lagt frem var borte, sammen med den nye vesken hun hadde fått av Augusta, kam og børste, hårbånd og spenner. Alt var borte. Karen sank ned på sengen. Ragna hadde rømt mens hun var i fjøset. At hun hadde dratt til Dal, trodde hun ikke.

Da slo tanken henne: Ragna hadde dratt for å finne sin far. Det hadde hun truet med flere ganger når de kranglet. Karen slo hendene for ansiktet og hulket. Hvis det skjedde henne noe, var det hennes skyld. Bare hennes. Utenfor vinduet økte vinden i styrke.

1

Oktober 1911

Karen var fra seg av fortvilelse. Hun klarte ikke å tenke klart, ikke reagere fornuftig. Hun løp fra rom til rom, kikket under senger, men det eneste hun så der, var støv som hadde samlet seg i krokene. Så løp hun til kottet på vevrommet, der hvor hun selv hadde gjemt seg den skjebnesvangre dagen da Sverre kom til gården og fortalte Peder at han var Jacobs far. Hun hadde ikke vært inne i kottet siden den dagen, men nå slo hun opp døren på vidt gap.

– Ragna, er du her? Ikke noe svar. Hun skjøv til side klærne, kjente duften av møllkuler, og måtte nyse av støvet som virvlet opp. Ragna var ikke der, selvfølgelig var hun ikke det. Likevel klarte hun ikke la være å se over hver en krok i huset.

Hun gikk ut på trappen, og så Johannes kjøre ut av gården på vei til Dal. Hun ba inderlig om at Ragna befant seg der, men innerst inne trodde hun det ikke. Ragna hadde rømt fra gården, og det var hennes skyld. Bare hennes. Gode Gud, hvordan kunne hun finne på å slå sitt eget barn? Det hadde aldri skjedd før, selv om Ragna irriterte henne grenseløst noen ganger.

Johannes så seg ikke tilbake, men dro av gårde så grusen gnistret under hjulene. Hva ville de tro på Dal? Først stakk Peder fra gården, og nå Ragna. Et hulk banet seg frem, hun samlet skjørtet og løp over tunet, inn i mastua, fra mastua til naustet, så til stallen, og videre bak fjøset, hvor en stabel med ved sto og tørket. Hundehuset som Johannes hadde begynt på, lå spredt utover. Tørre stokker som skulle laftes sammen, og en haug med torv han hadde samlet for å dekke taket.

Kunne hun ha dratt til Elsa i Jordet? Hun klamret seg til tanken, selv om hun hadde sine tvil. Ragna hadde tatt med seg de eiendelene som betydde mest for henne. Hun hadde dratt for å finne Peder. Ung som hun var, hadde hun ingen formening om hvor lang reisen var, eller hvordan hun skulle komme seg til Trondhjem.

Jacob kom hastende mot henne. Han hadde nettopp våknet, og hadde slengt på seg klærne i en fart.

– Hva er det som står på, mor? Jeg våknet av at du raser rundt i huset som om det gjaldt livet, og jeg så Johannes dra av gårde mot Dal. Skulle han hente Grete for å kjøre dem til skolen?

– Det var meningen, ja, men nå leter han etter Ragna. Hun har rømt.

– Rømt? Hvorfor det?

Karen dro pusten skjelvende og måtte støtte seg til veggen for å holde seg oppe.

– Vi … vi kranglet i går kveld, og hun har tydeligvis ikke tilgitt meg.

– Men det er da drastisk å rømme … Jacob strøk seg over håret og så ut som et spørsmålstegn. – Og det bare for en liten krangel?

Karen klarte ikke å svare, kunne ikke si at hun hadde gitt datteren en ørefik. Jacob ville ikke forstått sinnet som grep henne da hun så Ragna stå med brevet fra Peder i hendene. Han ville ikke forstå redselen for at Ragna hadde lest hva Peder skrev, selv om det nok var tvilsomt at hun ville forstå betydningen av ordene. Men bitterheten lå skjult i setningene, alle bebreidelsene …

– Kom nå, mor, sa Jacob mildt. – Du bør ikke stå her i den kalde vinden. Johannes og jeg skal nok finne henne. Hun har sikkert gjemt seg i nærheten av gården. Har du sett i naustet?

– Ja, jeg har sett overalt. Hun er ikke her.

– Nei vel … Da har hun vel tenkt seg til Kristiansund, til Emma og tante, men dit kommer hun ikke, for rutebåten har gått. Vi finner henne nok på kaien.

Han tok henne bestemt i armen, og i det samme hørte de Johannes komme tilbake. Karen rev seg løs og løp mot ham, håpet å se Ragna sitte ved siden av ham.

Han var alene. Han så hoderystende på henne.

– De hadde ikke sett noe til henne, sa han rolig. – Jeg drar til Bremsnes, og hvis vi ikke finner henne der, drar vi videre til Elsa.

– Jeg blir med, sa Jacob. – La meg bare gå inn og hente yttertøy.

– Ta med et pledd også, for vinden går gjennom marg og bein … og et skjerf. Johannes tidde og så raskt på moren, som om han kom i tanker om hvordan Ragna var kledd. – Ta med to pledd, ropte han etter Jacob. – Er Ragna godt kledd, mor?

– Det er hun. Iallfall tror jeg det, men jeg skal se etter. Hun løp inn, opp trappen og inn på Ragnas rom. Der slo hun opp døren til klesskapet. Den nye strikkejakken var borte, og ullundertøyet også. Det var da enda godt, sukket hun, men om det begynte å regne, ville hun ikke klare å holde kulden ute. Den dumme jentungen!

Sinnet fosset frem. Ukontrollert og mørkt som tjære. Hun var fullstendig klar over at det var hun selv som bar mest skyld, men Ragna var ikke skyldfri hun heller. Hele tiden utfordret hun henne, så på henne med forakt og hørte ikke etter når hun ble bedt om å gjøre noe. Hun bebreidet henne for at faren dro, og straffet henne med å gjøre som hun selv ville. Og nå hadde hun utsatt seg selv for fare.

Hun vinket Johannes av gårde og så han og Jacob forsvinne bortover veien, samtidig som Jenny dukket opp i fjøsdøren. Hun gikk bort til henne for å hjelpe til med å frakte melkebøttene til mastua.

– Var ikke Ragna på Dal? spurte Jenny forsiktig og gløttet bort på henne.

– Nei, hun var ikke det, svarte Karen skjelvende. Hun ville vise seg sterk, men følelsene lå og dirret under huden. – Jeg forstår ikke hvor hun kan være.

– Vil du at jeg skal hjelpe deg å lete etter henne?

– Takk, snille du, men jeg har sett overalt her på gården, så nå får vi bare håpe guttene finner henne. Tar du deg av melken?

Jenny nikket og så bort. Forsiktig som hun var, ville hun vel ikke spørre om hva som hadde skjedd. Karen gikk fra henne, inn på kjøkkenet, til stuen, opp på soverommene. Hun visste jo at Ragna ikke var der, men hun klarte ikke å sitte i ro. Til slutt slengte hun på seg en jakke, knyttet sjalet over skuldrene og gikk ut. Hun sto en stund på trappen og så seg om. Kunne datteren ha gått til Nicolais hytte? Ragna visste hvor nøkkelen lå, så kanskje hun hadde gjemt seg der?

Raskt gikk hun av gårde. Over svaberget og mot den lille skogkrullen hvor offersteinen hadde vært. Hun fant stien, stanset og lyttet et øyeblikk. Kvapp da en måke skrek skjærende over hodet på henne. Hun så et glimt av de hvite vingene, før den forsvant ut mot sjøen. Stedet hvor steinen hadde ligget, lå der som en brun påminnelse. Noen få grasstrå strakte seg opp fra mulden sammen med visne blader fra trærne. Karen grøsset. Det så ut som en grav. Hun falt i tanker om den dagen Ragna og Marja lekte der. Sinnet som grep henne, og ordene Marja sa: Mor er aldri sint, hun. Hun kjente skamrødmen i kinnene, og gikk hastig videre mens hun så seg om. Så etter spor i fuktige partier på stien som slynget seg bortover, men fant ingen. Innerst inne trodde hun ikke at Ragna var i Nicolais hytte, likevel måtte hun undersøke.

Hytta lå grå og taus i ly bak berget. En solstråle snek seg frem bak skydekket og fikk kjøkkenvinduet til å glimte, som om det blunket til henne. Hun fant frem nøkkelen under steinen og så seg over skulderen før hun låste seg inn. En vammel lukt slo mot henne, slik den ofte gjorde når et hus hadde stått avstengt over lang tid. Hun åpnet kjøkkendøren og gikk inn, lot blikket gli over det enkle inventaret. Det lå døde fluer i vinduskarmen og utover gulvet, og på bordet sto en skål med inntørkede blomster og en kaffekopp med rester på bunnen, som om eieren hadde forlatt stedet i all hast. Noe som sikkert stemte også, tenkte hun med et dypt sukk og åpnet soveromsdøren. Alt virket urørt der. Døren til klesskapet sto på gløtt, og inni lå noen klesplagg. Hun bøyde seg og så under sengen, følte seg dum der hun lå på kne. Ragna ville aldri ha gjemt seg der. Det eneste hun så var noen støvdotter som våknet opp av bevegelsen hennes.

Møysommelig reiste hun seg, kjente hvor stiv og støl hun var i kroppen, og det knaket i leddene. År med hardt arbeid begynte å sette spor. Og hun skulle ha barn! En kort stund hadde hun glemt det, men nå flommet følelsene over i henne. Tårene rant nedover kinnene. Hun forsøkte å ta seg sammen, men klarte det ikke. Gråten sved i strupen, og hun klynket som en pisket hund. Sank ned på sengen og la hendene over magen. Ba om at den lille hadde det bra, og at Ragna ville komme tilbake. Hun skulle bli en god mor, en de kunne være stolt av, det lovte hun seg selv.