Lars Saabye Christensen

Min kinesiske farmor

Lars Saabye Christensen

Min kinesiske farmor

1

– Det er en underlig klokke, det der.

Det er min far som sier det. Jeg sitter ved sengen hvor han ligger og dør. Han er snart nitti år. I den dype halsgropen har han et morfinplaster, ikke større enn slike små papirbiter som fedrene brukte når de hadde skåret seg under barberingen, altså før de elektriske maskinene ble vanlige, det må ha vært på slutten av femtitallet, og det var også på den tiden farmor pleide å komme på besøk fra København, helst om sommeren, hun likte Oslo best da, sa hun, luften, utsikten, menneskene. Det hendte hun hadde med gaver til oss, som regel noe vi kunne spise, noe søtt, noe dansk, drops, konfekt, sjokolade, derfor var det som om hun kom fra en annen verden, og i mine øyne gjør hun fremdeles det. En gang hadde hun også med seg en tjukk bok med et blått plastbind; Aar for Aar stod det på omslaget, og inni: Memorandum, en kortfattet sammenlignende Dagbog for 5 Aar, til Notering af Begivenheder, der er værdifulde at erindre. Det måtte ha vært i 1960, samme år som jeg begynte på folkeskolen. Som oftest var det imidlertid vi som reiste til henne, enten med danskebåten, eller i bil, en Volvo Duett, som også gikk under navnet Melkebilen, men det var noe senere, far fikk nemlig ikke sertifikat før i 1963, selv om han for lengst hadde kjørekort for motorsykkel, det tok han i militæret, i Viborg, hvor han tjenestegjorde i ingeniørkorpset, og hver gang han hadde permisjon kjørte han til København på sin Royal Enfield, som engelskmennene hadde latt stå igjen, og som på folkemunne ble kalt Kongelig Enfold, det meste i Danmark var jo kongelig på en eller annen måte. Motorsykkelen hadde sidevogn – og da min mor kom inn i bildet, like etter krigen var hun au pair hos en grosserer i det som kaltes Whiskybeltet, det kostbare villastrøket langs Strandveien – ble hun den første som fikk sitte på, altså i sidevognen. Jeg kan se dem for meg, men det er likevel ikke slik jeg kjenner dem, jeg kjenner dem fra en annen side; dessuten er det et minne fra før min tid, det er innlysende, dannet av enkelte fotografier og episoder de selv fortalte, men de snakket lite om denne perioden, forlovelsen, de var diskrete, private mennesker, også overfor meg: I full fart på de rette, danske veiene, sannsynligvis langs kysten, mot Hornbæk, hvor familien hadde et landsted, skjerfene som står rett ut bak dem, skinnjakkene, hjelmen som far bruker, men mor har bare en lue, eller en hatt, en sort herrehatt som hun av og til må holde godt fast på, hanskene, solbrillene, ansiktene som lyser, som skinner. Deres ungdom er meg absolutt fremmed. Men jeg ser likevel for meg den upåklagelige friheten deres, den er uforbeholden og skjødesløs, krigen er til og med over, og jeg tenker i den forbindelse at det er akkurat denne friheten barna tar fra foreldrene sine i det øyeblikket de kommer til verden. Fra villaen i Julianehåbsvej, der farmor bodde, husker jeg særlig de kinesiske gjenstandene, kister, våpen, tepper, vaser, figurer, stoler, som ga interiøret et drømmeaktig preg, som sammen med den fremmede duften av urter, tørkede roseblader eller parfyme, kanskje noe annet, dufter jeg uansett ikke kunne plassere, er hva jeg tenkte, og fremdeles tenker på som en annen verden. Og det er denne annen verden jeg har strukket meg etter i alt jeg har skrevet. Far sikter til klokken på den ene kortveggen. Han mener den er underlig. Jeg kan heller ikke begripe hvorfor den henger der.

– Skal jeg be dem fjerne den?

– Hvorfor det?

– Jeg tenkte den kanskje plaget deg.

– Hvorfor skulle den plage meg?

– Nei, det var du som sa det, at den var …

Far avbryter, nesten sint:

– Men ser du det ikke!

Jeg forsøker å le.

– Kommer jeg utenfor visittiden?

– Den går feil!

– Å? Er du sikker på det?

Jeg ser på min egen klokke. Den er halv fire, det samme er klokken på veggen. Mine klokkeslett er i overensstemmelse med verdens tider. Jeg går riktig. Det er far som tar feil. Det opprører meg likevel at han skal være nødt til å ligge her og se på den fordømte klokken mens han dør, som om noen har lyst til å ta tiden i en slik tilstand. Døden er uansett personlig rekord, samme hvor langt eller kort man kommer. Man behøver ikke klokker på et sykehus, heller ikke speil. Jeg vil gjøre noe med det. Det er det minste jeg kan gjøre. Men far kommer meg i forkjøpet.

– Den går jo bakover!

– Så galt er det vel ikke.

Jeg angrer straks på at jeg sa det. Hvis det er på den måten far ser det, har jeg ingen grunn til å tvile på det han sier. Det ville vært uanstendig. Jeg vil så godt jeg kan verne om hans sannhet, selv om den nærmest virker tilrettelagt fra min side, og derfor usann. Jeg vet bare ikke hvordan jeg skal få sagt det. Vi har sjelden eller aldri snakket om forfatterskapet mitt, han har lest bøkene, selvfølgelig, men sjelden eller aldri kommentert dem. Kanskje dette er anledningen. Jeg kunne sagt noe om at skriften, den skjønnlitterære skriften, slik jeg arbeider med den, er en lignende klokke, anakronistisk, forsinket, ofte stanset på et tilfeldig punkt mellom timene, og det er ganske enkelt fordi denne skriften skal omfatte mer enn min egen tid, derfor hjelper det ikke bare å kunne klokken, som det het i barndommen. Jeg kunne i den forbindelse også nevne urmakerne langs Drammensveien, de lå på rekke og rad vis-à-vis Slottsparken, og far tok meg med til en av dem hvor jeg fikk min første klokke, det er den eneste gangen han har tatt meg med noe sted, så vidt jeg husker, vi stod hverandre nær, men det var sjelden eller aldri noen nærhet. Det er ikke dette jeg vil minne ham om. Det kunne ikke falle meg inn. Jeg vil heller fortelle at det var disse urmakerne som inspirerte meg til å skrive mitt første dikt, dvs. et dikt som jeg kunne regne som mitt, bare mitt, for slik jeg så det den gangen kunne ingen andre enn jeg ha skrevet det. Jeg stod altså utenfor en av urmakerne på Drammensveien og plutselig så jeg at alle klokkene i vinduet viste forskjellig tid. Jeg så det plutselig, i ett eneste jafs, så å si, og dette synet kan derfor sidestilles med en slags visjon, jeg var tolv år, og det får meg til å tenke her på Diakonhjemmets sykehus, sommeren 2009, 45 år senere, og urmakerens utstillingsvindu står fremdeles like klart for meg, at skriften og dødsleiet har tiden til felles.

– Fortell meg om Kina, sier jeg.

2

Boken fra farmor, minneboken, eller memorandumet, ble etter hvert mitt kjæreste eie. Det var ikke plass til erindring i den, ganske enkelt fordi jeg ennå ikke hadde noen historie, og derfor heller ingenting å huske. Det er barnets eneste frihet. Minnene kom snarere meg i møte, altså drømmer forkledd som forventning og håp. Men jeg brukte denne boken til å skape et privatliv. Ikke slik å forstå at jeg fylte den med hemmeligheter, med forbudte tanker, ufine ord eller annen lyssky skrift, nei, langt ifra, det ville ikke lignet meg. Det var ingenting i dette memorandumet som jeg ikke kunne vise til foreldrene mine, eller farmor, for den saks skyld, men det lå et mønster skjult i valgene jeg tok, et mønster som ikke engang jeg kunne få øye på, og det er derfor kanskje likevel riktig å si at jeg førte inn mine hemmeligheter, mine åpne hemmeligheter: Jeg skrev adresser.

På denne tiden, mens jeg gikk siste året på folkeskolen, og deretter høsten 1967, da jeg begynte på realskolen, jobbet jeg som blomsterbud hos Radoor i Frognerveien. Tre dager i uken syklet jeg rundt med bukettene i en pappkasse på bagga. Når jeg kom hjem tok jeg straks frem memorandumet og skrev ned adressene hvor jeg hadde levert blomster, ikke noe mer, ikke hva jeg tjente på hver tur, eller om jeg fikk noe i driks, heller ikke datoene noterte jeg, bare disse adressene, i alfabetisk rekkefølge. Under J står det for eksempel:

Josefines gate Klinikk

Jacob Aalls gate 49

Josefines gate Klinikk

Jacob Aalls gate 12

Josefines gate 2

Josefines gate, som har navn etter den svenske dronningen Joséphine, går fra Uranienborg til Homansbyen, og flere i klassen min på folkeskolen bodde der; heldigvis leverte jeg aldri blomster hos dem; jeg vet ikke helt hvorfor, men jeg syntes liksom ikke det passet, det ville være å blande kortene. Jeg ble for øvrig født på Josefines gate Klinikk, 21. september 1953, en visstnok strevsom fødsel for min mor, i og med at jeg kom med føttene først, altså strevsomt for meg også, og selv om jeg altså var der med blomster to ganger, er jeg bare delvis i stand til å se for meg interiøret; jeg husker i hvert fall en bred trapp, et kraftig gelender, i stein, avrundet og glatt og godt å la hånden gli langs, gjenlyden av skrittene mine var også påtagelig, og stillheten ellers, som det seg hør og bør på et slikt sted. Pakken måtte jeg avlevere i en slags resepsjon, hvor en eldre dame i hvit sykepleierdrakt signerte på lappen som jeg senere måtte levere til herr Radoor, en bekreftelse på at oppdraget var utført, men denne kvitteringen kunne også regnes som en lønnsslipp: Den var verdt kr. 1,50. Jacob Aalls gate, som starter nede ved Vestkanttorget og fortsetter helt til Fagerborg, var en fin gate å levere blomster i, det var lett å finne de forskjellige numrene, og hvis jeg måtte over Suhms gate fikk jeg femti øre i tillegg, altså kr. 2,–. Når jeg skulle så langt pleide jeg også å ha med pakker til Ullevål Sykehus i samme slengen. Så kunne jeg trille ned Kirkeveien etterpå, med lomma full av verdipapirer og én hånd på styret! Nummer 49 lå imidlertid på hjørnet av Ole Vigs gate, og jeg husker ikke noe spesielt ved dette nummeret; det blander seg med andre like navnløse adresser, i et dunkelt lys som skyldtes de fargete glassvinduene i disse gamle oppgangene fra århundret før meg.

Under S står det:

Studenterhjemmet

Skovveien 15

Skovveien 7

Schives gate 12

Stensgate 16

Skovveien 20

Skovveien lå rett rundt hjørnet for blomsterbutikken, og var i sin tid oppkalt etter skogsområdet ved Uranienborg. Nummer 7 var til Skovveien å være en ganske moderne bygård, i funksjonalistisk stil, tegnet av arkitekt Frithjof Stoud Platou i 1936, og det var hos ham min far ble ansatt da han kom fra København til Oslo, og han arbeidet ved dette arkitektkontoret resten av livet. Jeg husker at det var ingen hjemme i nummer 7. Det var nemlig moderne mennesker som bodde i en slik moderne gård. Naboen åpnet heller ikke, heldigvis holdt jeg på å si, for det var aldri hyggelig å be noen om å ta imot blomster for andre, et øyeblikk trodde de nemlig at pakken var til dem, og skuffelsen de prøvde å skjule var ikke til å holde ut. Til slutt måtte jeg altså sette pakken utenfor døren, og håpe noen kom hjem før blomstene visnet, en dypt utilfredsstillende løsning, i og med at jeg ikke fikk kvittering, noe som igjen gjorde herr Radoor gretten og uvillig, og han var morsk nok fra før. Vestheim skole lå rett ovenfor nummer 7, og det var der jeg gikk i første real. Jeg ville helst slippe å møte noen kjente, og gjorde det sjelden; jeg var for det meste usett, når jeg tenker meg om var det slik, jeg møtte aldri noen, jeg var en usynlig budbringer som syklet gjennom byen med gode nyheter: blomster. Men dette var jo etter skoletid, og den forlatte skolegården innprentet en søvnig melankoli i meg. Schives gate har navnet sitt etter en numismatiker, Claus Jacob Schive, han studerte romerske mynter. Den begynner på Arno Bergs plass og slutter ved Vestkanttorget, to geografiske punkter som i mine drømmer om Oslo representerer kameratskap og musikk. Jeg likte de fargerike bygningene i Schives gate, røde, grønne, gule, med små hager rundt. Det var alltid noen hjemme i Schives gate, og det var også der jeg pleide å få mest driks. Det gjorde jeg ikke i Stensgate. Den er sannsynligvis oppkalt etter en stein. Stensgate er uansett en ublid strekning fra Thereses gate til Ullevålsveien, den hører liksom hjemme der, langs Fagerborgs grense mot øst, og det er vel ikke tilfeldig at institusjoner som Oslo gamlehjem for kvinner, oppfostringshuset Småbarns vel og Stensgatens kolonihjem har hatt adresse her. Nummer 16 var et ganske nytt hybelhus, så vidt jeg kan huske, og man måtte først ringe på nede før man slapp inn i selve oppgangen, og da måtte man stå der og forklare hvem man var og hvilket ærend man hadde, noe som både var tungvint og ofte ubehagelig, fordi kundene trodde noen skulle lure dem, nei, jeg likte slett ikke Stensgate, jeg ville helst slippe å sykle dit, selv om turen var verdt to kroner. Studenterhjemmet lå i Underhaugsveien, mellom Pilestredet og Bogstadveien, her bodde bare kristne studenter, så vidt jeg vet, men hvorfor en av disse skulle få blomster kan jeg ikke vite.

Jeg ser for meg langsomheten i disse adressene, en omstendelig plan på kryss og tvers av byen jeg vokste opp i, og det får meg til å tenke på den gamle leken, kappe land, som vi ofte holdt på med i parkene: Vi kastet en lommekniv slik at den stod dirrende i bakken, og fra det punktet trakk vi en linje som markerte hva som var vårt og hva som tilhørte motparten. Det er først nå at disse adressene, som kun skulle romme øyeblikket, dagen som var, er blitt erindring. Tiden har veltet memorandumet over på siden, så å si, som en skilpadde som hjelpeløst er blitt liggende på ryggen etter en kraftig bølge.

Så begynte jeg å skrive dikt. Det var synet av klokkene hos urmakerne langs Drammensveien som satte det i gang. Sannsynligvis det også sammen med tekstene på platene jeg lyttet til i denne perioden, The Beatles, The Lovin’ Spoonful, Kinks og etter hvert The Doors. Mitt største ønske, som jeg delte med alle mine jevnaldrende, var å bli med i et band. Men hva kunne jeg bidra med? Jeg gikk på Klaverakademiet på Solli plass. Ingen band i Oslo hadde bruk for en klassisk pianist. Så slo det meg, litt som en nødløsning: Jeg kunne skrive tekster. En annen måte å si det på, som er så sann som det går an, er at jeg kunne ikke la være. Jeg skrev dem blant adressene. Jeg skaffet meg altså ikke en egen bok til dette formål, men benyttet den samme boken fra farmor. Jeg kunne lett fått tak i en ny, for far var som sagt arkitekt, og hadde flust med notatblokker, hefter og ark liggende på det skrå tegnebordet i spisestuen. Jeg må ha tenkt som så at adressene og diktene mine hørte sammen, og de kunne derfor ikke adskilles ved å stå hvert sitt sted. Hvorfor det forholdt seg akkurat sånn skjønte jeg sannsynligvis ikke. At det hadde noe med privatlivet mitt å gjøre er utvilsomt, men det var noe mer. For det er i dette valget, å føye sammen adressene og diktene, at det skjulte mønsteret ligger. Jeg må ha ant en betydning. Bare anelsen i seg selv var betydningsfull. Jeg tror det er slik å forstå: Felles for diktene og adressene var byen, kort sagt min radius, min geografiske mulighet, men først og fremst var det farmor som var bindeleddet mellom fantasien og tilhørigheten. Jeg ville at det skulle være på den måten.

Mens adressene er upåklagelige, i den forstand at de ikke lar seg forandre, er nok diktene så som så. Jeg skal ikke dvele ved dem. Jeg vil bare minne om at dette er i 1967, jeg har fylt 14 samme høst, og hører blant annet på Magical Mystery Tour, særlig er det I’m the Walrus som forundrer meg. Derfor kan strofer som dette dukke opp mellom Riddervolds gate og Pilestredet: Har du noen gang klatret opp rådhuset når du tenker som en giftspyttende kobra og ler deg i hjel? Sitter på toppen av en mast, tror at ditt hode sitter fast. Dør hele tiden. Dette er ærlig ment, men sannferdig blir jeg først når jeg skriver diktet om urmakerne på Drammensveien: Når jeg ser / to klokker / på én gang / som viser forskjellig tid / blir jeg redd / Er det jeg som / går feil? Her er jeg så nær min egen stemme som det er mulig å komme. Alt som jeg senere har skrevet er bare en utvidelse av det feltet som disse linjene risser opp. Og det er dette diktet som må være døren jeg kan åpne inn til farmors historie.