Peter Swanson

Dødelig bekjentskap

Oversatt av Kari Engen

Peter Swanson

Dødelig bekjentskap

Oversatt av Kari Engen

Til tre generasjoner Gallerani

(men spesielt til Meghan)

DEL 1

Vitne

Kapittel 1

De to parene møttes på en gatefest den tredje lørdagen i september.

Hen hadde ikke hatt lyst til å gå, men Lloyd overtalte henne. «Det er jo rett i nærheten. Hvis du synes det blir uutholdelig, kan du bare snu og dra hjem.»

«Det er jo nettopp det jeg ikke kan,» innvendte Hen. «Jeg må bli der i minst en time, ellers vil folk legge merke til det.»

«De gjør jo ikke det.»

«Jo, det gjør de. Jeg kan ikke bare troppe opp hos de nye naboene mine, snu og gå min vei.»

«Jeg drar ikke hvis ikke du drar.»

«Greit,» sa Hen, som visste at han bløffet, og at han kom til å gå alene hvis han måtte.

Lloyd var taus et øyeblikk. Han sto foran bokhylla i stuen og omorganiserte bøkene. De hadde signert kontrakten på eneboligen i West Dartford i begynnelsen av juli, samtidig som Massachusetts opplevde en av historiens verste hetebølger. To måneder senere var været blitt kjøligere, og Hen begynte å føle at huset var deres. Alle møblene hadde havnet i de riktige rommene, bilder var hengt opp på veggene, og maine coon-katten deres Vinegar hadde begynt å ta turer opp fra kjelleren, der han hadde holdt seg gjemt.

«Hva om jeg ber deg om å bli med for å gjøre meg en tjeneste?»

Ordet tjeneste var en uuttalt kode, et utspill Lloyd vanligvis bare tydde til når Hen ikke var frisk. Før i tiden hadde det noen ganger vært måten han fikk henne opp av sengen på om morgenen.

«Ikke gjør det for din egen skyld. Gjør det for meg. Det er en tjeneste.»

Det hendte hun ble irritert over ordet og måten han brukte det på, samtidig som hun skjønte at det var forbeholdt situasjoner da Lloyd mente det var viktig. Viktig for dem begge.

«Greit. Jeg blir med,» sa hun, og Lloyd snudde seg og smilte til henne.

«Hvis det viser seg å være forferdelig, ber jeg på forhånd om unnskyldning,» sa han.

Lørdagen kom med sol og mye vind. Sporadiske vindkast rev i plastduken som ble holdt på plass av boller med pastasalat, potetgull og enorme mengder hummus og pita. Dartford var en velbeslått pendlerforstad tre kvarter fra Boston, men West Dartford, som var skilt fra resten av byen av Scituate River, besto av mindre boliger som var bygget tettere sammen, og som en gang i tiden hadde huset arbeiderne i en for lengst nedlagt tekstilfabrikk. Fabrikken, som nylig var gjort om til kunstneratelierer, var en av grunnene til at Lloyd og Hen hadde valgt West Dartford. Hen kunne ha sitt eget atelier i gåavstand hjemmefra, og Lloyd kunne ta pendlertoget – fra stasjonen som også kunne nås til fots – til jobben sin i Boston. De kunne klare seg med én bil, boliglånet var lavere enn husleien de hadde betalt i Cambridge, og de bodde praktisk talt på landet, langt borte fra alt.

Men da de kom på gatefesten, som var dominert av unge, hippe par, nesten alle med barn, føltes det ikke så veldig annerledes fra der de hadde bodd før. En kvinne som het Claire Murray – hun som var kommet personlig for å levere dem invitasjonen – presenterte Hen og Lloyd for de andre gjestene. Som alltid fulgte samtalene tradisjonelle kjønnslinjer: Hen ble stående og forklare navnet sitt – «en forkortelse for Henrietta» – minst tre ganger, at hun jobbet som kunstner på fulltid ytterligere tre – og hun fortalte to av kvinnene at nei, hun hadde ikke barn ennå. Bare én, en kvinne med rødt hår og mørke fregner, kledd i en T-skjorte med logoen til en barnehage på, spurte om hun hadde planer om å få barn. «Vi får se,» løy Hen.

Etter å ha spist en ganske god pastasalat og halvparten av en tørr cheeseburger var det en lettelse for både Hen og Lloyd da de fant sammen igjen og ble stående og snakke med det som lot til å være det eneste andre barnløse paret på festen, Matthew og Mira Dolamore, som dessuten viste seg å bo i det toetasjes store huset rett ved siden av deres.

«De må ha blitt bygget på samme tid, tror ikke dere også?» spurte Lloyd.

«Alle husene i denne gaten er det,» svarte Matthew og gned seg på huden mellom underleppen og haken. Da han fjernet fingeren, så Hen at han hadde et arr der. Akkurat som Harrison Ford. Han var kjekk, tenkte hun. Ikke Harrison Ford-kjekk, men pen på den måten at alle trekkene hans – tjukt, brunt hår, lyseblå øyne, markert kjeve – var trekkene til en pen mann, samtidig som summen av dem ble til noe litt mindre tiltrekkende enn de enkelte delene. Han sto stivt rett opp og ned med en dresskjorte stukket ned i umoderne jeans med høyt liv. De brede skuldrene og de store, grove hendene fikk Hen til å tenke på en utstillingsdokke. Senere, da alle fire spiste middag sammen, skulle hun konkludere med at han var en av disse harmløse, godlynte mennene som det var hyggelig å treffe, men som man aldri skjenket en tanke når de ikke var i nærheten. På et enda senere tidspunkt innså hun hvor feil førsteinntrykket var. Men den solfylte lørdag ettermiddagen var Hen bare glad for at Lloyd sto ved siden av henne igjen og konverserte, og at hun ikke måtte klare seg selv.

Mira, som var omtrent halvparten så høy som den høye mannen sin, flyttet seg nærmere Hen. «Du har ikke barn, du heller,» sa hun, mer som en konstatering enn et spørsmål. Det gikk opp for Hen at de nye naboene deres sikkert hadde spionert på dem i juli, da de flyttet inn, og hun tenkte at det var rart at de ikke hadde kommet bort for å hilse på.

«Nei, ingen barn.»

«Jeg tror vi er de eneste parene i denne gaten som ikke har det.» Mira lo nervøst. Hen bestemte seg for at hun var den fysisk rake motsetningen til Matthew, og at summen av hennes trekk – en litt for stor nese, lavt hårfeste, brede hofter – gjorde henne til en person som var langt mer tiltrekkende enn ektemannen.

«Hva driver du med?» spurte Hen, og ble irritert på seg selv over at hun så raskt falt ned på akkurat det spørsmålet.

Alle fire snakket sammen i ytterligere tjue minutter. Matthew jobbet som historielærer på en privat videregående skole i en naboby, og Mira var salgsrepresentant for et selskap som utviklet digitale læringsplattformer, noe som innebar, fortalte hun flere ganger, at hun var mer ute og reiste enn hun var hjemme. «Du må holde øye med Matthew for meg,» sa hun. «Fortelle meg hva han driver med når jeg er borte.» Hun brast i den nervøse latteren igjen. Hen burde ha mislikt henne, men gjorde det av en eller annen grunn ikke. Kanskje flyttingen virkelig hadde gjort henne mildere stemt, selv om det trolig heller skyldtes medisinene hun gikk på nå. Et nytt, kaldere vindkast feide bortover gaten og fikk det til å rasle i de fortsatt grønne trærne. Hen trakk strikkejakken bedre rundt seg og hutret.

«Fryser du?» spurte Lloyd.

«Det gjør jeg alltid,» svarte Hen og tilføyde: «Jeg tror kanskje jeg skal tenke på tilbakeveien …»

Lloyd smilte til henne. «Jeg blir med,» sa han før han snudde seg mot Matthew og Mira. «Tro det eller ei, men vi driver fortsatt og pakker ut. Det var hyggelig å treffe dere.»

«Hyggelig å treffe deg, Lloyd,» sa Matthew. «Og deg også, Hen. Det er en forkortelse for –»

«Henrietta, ja, men ingen, bortsett fra fødselsattesten min, har noen gang brukt det navnet. Det har alltid vært Hen.»

«La oss treffes en dag. Kanskje grille, hvis det ikke er for sent.» Det var Miras forslag, og alle sa seg enig, men med svevende svar som fikk Hen til å konkludere med at det aldri kom til å skje.

Derfor ble hun overrasket da Mira en uke senere kom løpende ut av ytterdøren idet Hen var på vei hjem fra atelieret.

«Hei, Hen!» sa Mira.

Som alltid etter en ettermiddag med jobbing følte Hen seg åndsfraværende på en god måte. «Hei, Miri,» svarte hun og innså med en gang at navnet var feil. Naboen rettet ikke på henne.

«Jeg hadde tenkt å stikke innom i kveld, men så fikk jeg se at du kom gående. Passer det å komme på middag denne helgen?»

«Eh,» sa Hen nølende.

«Fredag eller lørdag, det spiller ingen rolle,» fortsatte Mira. «Til og med søndag passer for oss.»

Hen visste at hun ikke slapp unna, i hvert fall ikke nå som tilbudet omfattet tre mulige kvelder. Hun og Lloyd hadde ingen bestemte planer for helgen, så hun valgte lørdag kveld og spurte Mira hva de skulle ta med.

«Bare dere selv. Hurra. Er det noe dere ikke kan spise?»

«Nei, vi spiser alt,» svarte Hen og unnlot å si noe om Lloyds fobi mot å spise kjøtt som ble servert festet til bein.

De ble enige om lørdag klokka sju, og Hen sa fra til Lloyd da han kom hjem den kvelden.

«Ok,» sa han. «Nye venner. Er du klar for det?»

Hen lo. «Egentlig ikke, men det blir hyggelig å få servert middag. Vi kommer til å være kjedelige, og de kommer aldri til å invitere oss igjen.»

Hun og Lloyd ankom presis klokka sju, rustet med én flaske rødvin og én flaske hvitvin. Hen hadde på seg den grønnrutete kjolen sin med tights under. Lloyd, som i det minste hadde dusjet, var kledd i jeans og en Bon Iver-T-skjorte, som han innimellom brukte når han trente. De ble vist inn i stuen – med en planløsning som var identisk med deres egen – og alle fire satte seg ved et lavt salongbord som var dekket med nok fingermat til å mette en hel hær. Hen og Lloyd tok plass i en beige skinnsofa, mens Matthew og Mira satte seg i matchende lenestoler. Rommet var veldig hvitt og sterilt, og usannsynlig rent. Det hang interessante bilder på veggene, men Hen trodde hun kjente dem igjen fra interiørkjeden Crate & Barrel.

De småpratet i et kvarter. Hen var seg bevisst at de ikke var blitt tilbudt noe å drikke – var dette et alkoholfritt hjem? – uten at hun hadde så mye imot det, bortsett fra at hun tenkte på Lloyd. Men akkurat idet Mira spurte Hen om hun hadde tenkt å være med på Åpent atelier-arrangementet, reiste Matthew seg og sa: «Er det noen som vil ha noe å drikke?»

«Hva har du å velge blant?» spurte Lloyd litt for ivrig.

«Vin, øl.»

«Jeg tar en øl,» svarte Lloyd, mens Hen og Mira begge ba om et glass hvitvin.

Matthew forsvant ut av rommet, og Mira spurte om Åpent atelier igjen.

«Jeg vet ikke,» sa Hen. «Jeg har bare akkurat kommet i orden. Det virker rart at folk plutselig skal marsjere inn der.»

«Du burde gjøre det,» sa Lloyd.

«Ja, det burde du,» sa Mira.

«Har du vært på Åpent atelier noen gang?» sa Hen til Mira.

«Ja. Hvert år så lenge vi har bodd her. Det vil si, jeg går. Det hender Matthew blir med. Det er morsomt, så du burde helt klart gjøre det. Kanskje du til og med selger noe. Det var der jeg kjøpte disse trykkene.»

Mira nikket mot bildene på veggen, og Hen fikk dårlig samvittighet for å ha trodd at de stammet fra en møbelbutikk. Matthew kom tilbake med drikkevarene, og Hen la merke til at han hadde tatt med en ingefærøl til seg selv.

«Fortell oss om kunsten din,» sa Mira.

Det var ikke det Hen likte best – å forklare yrket sitt – men hun gjorde så godt hun kunne, og Lloyd, som alltid heiet på henne, blandet seg inn og tok over. Siden college hadde Hen jobbet som billedkunstner og laget grafiske trykk, først med trykkplater i tre, senere i kobber og sink. I mange år holdt hun seg til rene fantasimotiver: groteske, surrealistiske bilder, som regel med en tittel. Illustrasjonene var laget så de så ut som om de kom fra bøker, gjerne skumle barnebøker som ikke eksisterte annet enn i hennes eget hode. Som kunstner hadde hun vært ganske fremgangsrik. Hun var blitt tatt ut til flere gruppeutstillinger og hadde til og med vært portrettert i et New England-kunsttidsskrift, men alltid vært nødt til å spe på inntekten ved å jobbe i utsalg for kunstmateriell og av og til som rammemaker for en kjent Boston-kunstner i South End. Alt dette forandret seg da hun ble kontaktet av en forfatter som ville at hun skulle lage illustrasjoner til det første bindet i det man håpet skulle bli en fantasy-serie for barn. Hun hadde sagt ja til oppdraget. Boken hadde solgt bra, noe som hadde ført henne til en agent. Nå var hun barnebokillustratør på heltid, og laget bare av og til egen kunst. Hun hadde ikke noe imot det. Innerst inne var hun glad for å få beskjed om hvordan tegningene hennes skulle se ut. Medisinblandingen hun gikk på nå for tiden – stemningsstabiliserende, antidepressiver og noe som visstnok skulle forsterke de antidepressive effektene – hadde holdt den bipolare lidelsen i sjakk i snart to år, men det føltes også som om den hadde tatt knekken på alt som het kreativitet. Hun kunne fortsatt jobbe – var fortsatt glad i arbeidet sitt – men det var sjelden hun fikk ideer til noe originalt. Ikke at hun sa noe om dette til Mira og Matthew. Mira var mest interessert i fantasy-bøkene, ettersom hun hadde hørt om dem, og lovet å kjøpe den første i serien. Matthew stilte henne flere spørsmål om den kunstneriske prosessen, lente seg nærmere og lyttet oppmerksomt til svarene.

De forflyttet seg etter hvert til spisestuen, der maten var satt fram på varmeplater på et avlastningsbord: potetmos, kyllinglår i knallgul saus og en grønn salat.

«Det var på denne måten besteforeldrene mine serverte mat,» sa Hen. «På et sidebord.»

«Hvor er de fra?» spurte Mira.

Hen forklarte at faren hennes var britisk og moren amerikansk, og at de i barndommen hennes hadde flyttet fram og tilbake mellom Bath i England og Albany i staten New York.

«Jeg syntes nok du hadde en aksent,» sa Mira.

«Mener du det? Jeg trodde ikke jeg hadde noen.»

«Den er svak.»

«Er du fra …?»

«Jeg er fra California, men begge foreldrene mine kom fra Nord-England, og før det Pakistan, og de oppførte seg svært britisk. Alle måltidene våre, også frokosten, ble satt fram på et anretningsbord i spisestuen.»

«Jeg har sans for det,» sa Hen.

Samtalen under middagen fløt ganske lett, men den tok aldri av. Det var mye snakk om de respektive jobbene deres, om nabolaget og det latterlig overprisede eiendomsmarkedet. Hver gang Matthew sa noe, var det for å stille flere spørsmål, som regel om Hen. Det gikk opp for henne, etter at han hadde spurt om hun hadde overlevd gatefesten, at han var ganske lydhør. Lloyd, som håpet å styre samtalen inn på sport, spurte Matthew om han underviste i noen idrettsfag på Sussex Hall. Matthew svarte benektende («den eneste idretten jeg noen gang var god i, var badminton»). Hen, som hadde brukt tre katastrofale måneder rett etter college på å forsøke å undervise i kunstfag på en førskole, spurte ham om han syntes læreryrket var følelsesmessig utmattende, og han innrømmet at de to første årene var tøffe. «Men nå trives jeg veldig godt i jobben min. Jeg er glad i elevene, og jeg liker å få kjennskap til livene deres, se den store forandringen fra det første året til de er ferdige med tredjeklasse.» Hen merket at Lloyd, som jevnt og trutt jobbet seg gjennom flere glass med vin, satt og gjespet i smug.

Etter desserten – varm rispudding med rosiner og kardemomme – sa Hen at de måtte komme seg hjem fordi de skulle kjøre tidlig neste morgen og besøke foreldrene til Lloyd. Det var sant, men de skulle ikke dra før tidligst utpå formiddagen.

Da de to parene sto i entreen, sa Hen nok en gang hvor godt hun likte måten de hadde innredet huset sitt på.

«Å, vi burde jo vise dere rundt,» sa Mira. «Vi burde ha gjort det tidligere.»

Overraskende nok sa Lloyd seg enig, og Mira tok dem med inn på det nyoppussede kjøkkenet og til terrassen de hadde bygget på baksiden av huset, og fortsatte deretter inn på kontoret til Matthew. Rommet var så ulikt de lyse fargene og rene linjene i resten av boligen, at det for Hen føltes som å komme inn i et helt annet hus, kanskje til og med en annen tid. Tapetet på veggene var mørkegrønt med et svakt kryss-skravert mønster, gulvet var dekket av et velbrukt persisk teppe, og et enormt glasskap fylt med bøker og innrammede fotografier dominerte rommet. Det sto et lite skrivebord der med en skinntrukket stol til; bortsett fra den var det ingen andre steder å sitte enn i en kordfløyelssofa. Ingenting der inne var det minste moderne, og alle flater var dekket av pyntegjenstander og innrammede svart-hvitt-bilder. Hen, som var glad i små gjenstander og alt som var gammelt, tok to skritt inn i rommet og klarte ikke å undertrykke et: «Å.»

«Dette er veldig Matthew,» sa Mira.

Hen snudde seg smilende og oppdaget at Matthew, som hadde vært opptatt med oppvasken under mesteparten av omvisningen, sto i døråpningen og så nervøs ut. Hun følte seg litt forlegen, som om de ble vist noe langt mer privat enn et arbeidsrom. «Jeg liker det,» sa hun. «Så mange interessante ting du har.»

«Jeg er en samler,» sa Matthew. «Mira er … hva er det motsatte av en samler? En ut-kaster?»

Rommet hadde peis, og mens Lloyd spurte om den fungerte, studerte Hen gjenstandene på peishylla. Det var en umake samling – en liten messingslange, et par trelysestaker, et miniatyrportrett av en hund, en globus med lys, og i midten en statuett av en fekter midt i et utfall på en sokkel av sølvfarget metall. I et flyktig, fryktelig øyeblikk trodde Hen hun skulle besvime. Synet ble uklart, og det føltes som om det strømmet vann gjennom beina hennes. Så klarte hun å ta seg sammen. Det er sikkert bare en tilfeldighet, sa hun til seg selv idet hun tok et skritt fram for å se hva som sto gravert på sokkelen. TREDJE PLASS KÅRDE, leste hun, og deretter, med mindre skrift, noe som så ut som JUNIOR-OL og en dato hun ikke klarte å tyde. Hun hadde ikke lyst å gå enda nærmere. Hun snudde seg, og med noe hun håpet var normal stemme, spurte hun Matthew: «Driver du med fekting?»

«Herregud, nei,» svarte han. «Jeg bare likte statuetten. Jeg kjøpte den på et garasjesalg.»

«Er det noe galt, Hen?» spurte Lloyd og kastet et bekymret blikk på ansiktet hennes. «Du ser litt blek ut.»

«Nei da, det går bra. Jeg er nok bare trøtt.»

Igjen stilte de to parene seg opp i entreen for å ta farvel. Hen kjente at blodet var på vei tilbake til ansiktet. Det var bare en fektepremie – det må finnes tusenvis av dem, formanet hun seg selv idet hun nok en gang roste middagen og takket for omvisningen, mens Lloyd sto med hånden på dørhåndtaket og forsøkte å slippe unna. Mira grep inn og kysset Hen på kinnet, og Matthew, som sto bak henne, smilte og sa ha det. Hen trodde det kunne være innbilning, men hun syntes det så ut som han holdt oppmerksomt øye med henne.

Da de kom ut i den kalde, fuktige luften og døren til Dolamore-paret hadde lukket seg, snudde Lloyd seg mot Hen og sa: «Går det bra? Hva var det som skjedde?»

«Å, det var ingenting. Jeg ble bare litt svimmel. Det var varmt der inne, synes ikke du også?»

«Egentlig ikke,» sa Lloyd.

De var allerede framme ved sin egen dør, og selv om Hen hadde lyst til å være litt lenger ute i kveldsluften, visste hun at Lloyd var ivrig etter å komme seg inn og se om det fortsatt var noe igjen av Red Sox-kampen.

Da hun lå i sengen senere, med Lloyd sovende ved siden av seg, sa hun til seg selv at det var tåpelig av henne å reagere som hun gjorde, at verden var full av fektepremier, og at alle sammen antagelig så like ut. Men det er ikke tåpelig, er det vel? Matthew underviser på Sussex Hall, og det var der Dustin Miller gikk på videregående.

Kapittel 2

Etter at Mira sovnet, sto Matthew opp og gikk ned på kontoret. Han stilte seg på det samme stedet som nabokvinnen hadde stått, halvannen meter fra peisen, og stirret på statuetten mens han forsøkte å lese inskripsjonen. Han kunne bare så vidt skjelne datoen og stedet. Han hadde utmerket syn og visste dessuten fra før hva som sto der. Likevel kunne det tenkes at hun hadde klart å lese teksten. Det var dumt av ham – dumt og arrogant – å ha fektepremien stående midt på peishylla der alle kunne se den. Likevel, hva var sjansen for at noen faktisk skulle se sammenhengen?

Men hun hadde gjort det, hadde hun ikke?

Det hadde vært lett å se at hun hadde vært på nippet til å besvime. Matthew trodde det kom til å skje, og lurte på om den ikke altfor oppvakte ektemannen hennes ville være rask nok til å ta imot henne når hun ramlet.

Han kjente knuten i brystet som kom når han ble engstelig. Han tenkte på den som knyttneven til et spedbarn som åpnet og lukket seg. Han tok noen stjernehopp for å få den til å løse seg opp, og da han var ferdig, sa han til seg selv at statuetten måtte bort, at han måtte få gjemt den et sted. Tanken fylte ham med noe han forestilte seg var sorg.

«Det gikk bra, synes jeg,» sa Mira igjen neste morgen. «Jeg må si jeg likte Hen.»

«Det hadde vært interessant å se kunsten hennes,» sa Matthew.

«Ikke sant? La oss dra på Åpent atelier. Vet du når det er?»

Matthew fant mobilen for å sjekke helgen for arrangementet, mens Mira begynte å ta ut ting fra kjøleskapet for å lage frokost. Det var en av de få rutinene deres – en stor, varm frokost på søndager.

Etter å ha spist eggerøre og røstipoteter laget på restene etter potetstappen, sa Matthew til Mira at han hadde en ukeplan å forberede, før han forsvant inn på kontoret og lukket døren etter seg. Et øyeblikk ble han stående i det mørke rommet mens han trakk inn luften og så for seg hvordan Hen hadde sett ut der inne. Hun var liten og mørk og pen. Med brunt hår, store brune øyne og litt alveaktige trekk. Tanken på at hun visste hva han hadde gjort mot Dustin Miller – selv om det bare var en mistanke – fylte ham med både en følelse av redsel og også noe som minnet om opprømthet. Var det grunnen til at han i det hele tatt hadde beholdt fektestatuetten? Hadde han ønsket at noen andre skulle vite hva han hadde gjort? Han tok den i hånden. At han nå ble nødt til å kvitte seg med den, var innlysende. Men måtte han kvitte seg med den i akkurat dette øyeblikk? Ville politiet komme på døren hans i dag? Det var mulig. Og hva med den graverte lighteren som lå i skrivebordsskuffen? Kom noen til å knytte den til Bob Shirley? Matthew kjente et stikk av beklagelse. Han hadde den nye naboen å takke for at han måtte gi slipp på sine mest dyrebare eiendeler. Han pustet langsomt gjennom nesen og tenkte deretter ut en måte å få suvenirene ut av huset på, uten at de forsvant ut av livet hans.

Han gikk ned i kjelleren og fant en pappeske som så ut til å være i riktig størrelse. På vei tilbake til kontoret passerte han Mira, som hadde skiftet til yogabukse og en gammel T-skjorte.

«Skal du gå tur?» spurte han.

«Nei, bare kjøre gjennom yogaprogrammet på tv. Hva er esken til?»

Han fortalte henne at han hadde tenkt å ta med seg noen av lærebøkene som hadde hopet seg opp de siste årene, tilbake til Sussex Hall.

«Skal du dit i dag?» spurte hun.

«Jeg tenkte det. Så har jeg en unnskyldning til å komme meg ut av huset.»

«Det er søndag. Du kan vel ta dem med deg i morgen?»

«Tanken var faktisk å prøve å jobbe med timeplanen samtidig. Skrive noen datoer på whiteboardtavla.»

Mira trakk på skuldrene.

«Bli med hvis du har lyst. Vi kan gå tur rundt vannet etterpå.»

«Jeg får se,» sa hun og ruslet mot stuen. Han så etter henne. Han hadde alltid likt gangen hennes, måten hun løftet seg litt opp på tærne på for hvert skritt. Hun hadde fortalt ham at det eneste hun hadde brydd seg om fra hun var fem til hun ble tretten, var ballett, men at drømmen ble knust av at hun aldri vokste seg høyere enn én femtifem. På videregående hadde hun drevet med turn, og hun kunne fortsatt slå stiften baklengs.

Da han kom inn på kontoret igjen, pakket han fektepremien fra junior-OL inn i avispapir og la den i bunnen av esken. Han fortsatte med Bob Shirleys lighter, et par Vuarnet-solbriller han hadde tatt fra BMW-en til Jay Saravan, og til slutt det medtatte skolegutteksemplaret av Skatten på Sjørøverøya som hadde tilhørt Alan Manso.

Etter det lette han fram flere lærebøker i historie – bøker han ikke lenger brukte i noen av timene sine – og la disse på toppen av de fire suvenirene. Til slutt teipet han igjen esken og gikk for å finne Mira.

Hun var akkurat ferdig med yogaen. Stuen var varm og luktet av svetten hennes, men ikke på en ubehagelig måte.

«Jeg stikker,» sa han. «Skal jeg vente på deg?»

«Nei, det går bra. Jeg har nok å gjøre her. Hvor lenge blir du borte?»

«Ikke lenge,» svarte han idet han grep bilnøklene og solbrillene. I entreen ble han stående litt for å prøve å huske om han hadde fått med seg alt. Mens han sto der, gikk det plutselig opp for ham at Hen, eller mannen hennes Lloyd, kanskje var ute foran huset, eller at de kikket ut av vinduet. De hadde sagt at de skulle reise bort, men tenk om de var tilbake igjen og så ham gå ut med en eske? Ville det være åpenbart at han skulle kvitte seg med statuetten? Heldigvis lå oppkjørselen hans på motsatt side av huset deres. Han kom bare til å være synlig i de ti sekundene det tok å gå fra ytterdøren og svinge i retning av bilen. Den sjansen kunne han ta.

Det var varmt ute, mer som en midtsommerdag enn slutten av september. Tvers over gaten var Jim Mills i gang med å klippe plenen igjen, til tross for at det bare var noen få dager siden sist. Lukten av nyklippet gress og bensin fikk Matthew til å føle seg litt kvalm. Da han var barn, hadde det vært en av oppgavene hans: å klippe plenen bak huset til foreldrene. Det rant fra nesen, hendene verket av vibreringen i den hånddrevne klipperen, og på fuktige dager samlet det nyklipte gresset seg i klumper under hjulene og klebet seg til leggene hans. Han satte seg inn i Fiaten og skrudde på klimaanlegget. Esken satte han i passasjersetet ved siden av seg. På grunn av lukten fra gressklipperen hadde han knapt nok rukket å tenke på om Hen eller Lloyd hadde oppdaget ham med esken. Dermed hadde han også unngått å kaste skyldbevisste blikk i retning av huset deres.

Det tok tjue minutter å kjøre til Sussex Hall, som var en privat videregående skole med rundt sju hundre elever, hvorav halvparten bodde på skolen og halvparten kom fra de nærliggende, velstående byene i denne delen av Massachusetts. Skolen lå på en høyde, og alle bygningene, bortsett fra den nyere idrettshallen, var av mur og oppført rundt forrige århundreskifte. Matthew hadde ikke alltid likt å jobbe som lærer, men han likte denne skolen med sine gotiske studenthjem og økumeniske steinkapell. Selv om det var søndag og han kunne stå hvor som helst, parkerte han på en av plassene som var reservert for de ansatte. Etter å ha låst seg inn i Warburg Hall via bakdøren fortsatte han rett ned den smale trappen til kjelleren. Som en av ekstraoppgavene sine hadde Matthew påtatt seg å forvalte skolens historiebøker, og de fleste var plassert i en av bodene i den innredete underetasjen. Men Matthew hadde også nøkkel til den eldre delen av kjelleren, der ekstra klappstoler til eksamensseremonier ble oppbevart, og bak disse igjen kasserte møbler – stort sett skoletavler og gamle pultstoler. Helt innerst var det dessuten stablet noen esker som inneholdt det opprinnelige bestikket fra spisesalen. Det var blant disse han satte esken sin med suvenirer, sikker på at den aldri kom til å bli rørt eller funnet, selv hvis noen skulle finne på å lete etter den. Og dersom noen likevel fant esken, hadde han sørget for å fjerne alle fingeravtrykk fra gjenstandene og dessuten forvisset seg om at navnet hans ikke sto i noen av de gamle historiebøkene.

Da han kom opp igjen, vasket han hendene på personalets toalett og fortsatte til klasserommet sitt for å forberede ukens undervisningsplan. Mesteparten av timene hadde han vært igjennom utallige ganger før, men dette halvåret hadde han sagt ja til et semesteremne for tredjeklassingene om den kalde krigen, og han trengte å gjenoppfriske kunnskapene sine. Temaet de skulle ta for seg, var omfordelingen av verden etter annen verdenskrig. Han hadde sittet ved kateteret sitt i nesten en time da han hørte det høye metalliske hvinet fra bakdøren som ble åpnet, etterfulgt av et forsagt: «Er det noen her?»

Matthew reiste seg og gikk ut i den svakt opplyste gangen. «Hallo!» ropte han.

Michelle Brine kom opp trappen og sa: «Gudskjelov. Jeg liker ikke å være alene her i helgene. Jeg synes det er skummelt.»

Han ble ikke overrasket over å se henne. Det var Michelles andre år som lærer, og han var imponert over at hun hadde overlevd fjoråret. Hun var unnselig og musegrå, med en oppriktig tro på at elevene hennes brydde seg om historie, og hadde kjempet seg tidvis gråtende gjennom det første undervisningsåret sitt. Matthew hadde forbarmet seg over henne og tilbudt henne undervisningsplanen sin, strategier for disiplin, og så, mot slutten av vårsemesteret, også tankene han gjorde seg om privatlivet hennes og forholdet til den drittsekken av en mann hun var kjæreste med.

«Jeg er glad jeg ikke er den eneste som får panikk og drar hit på en søndag. Jeg ligger så langt etter allerede.» Michelle hadde blitt med Matthew inn i klasserommet hans. Hun hadde på seg jeans, noe hun aldri brukte på jobben, men den svarte blusen, som var knappet helt igjen i halsen, kjente han igjen. Han hadde sett henne ha den på til et skjørt når hun underviste.

«Det er hyggelig her i helgene, synes du ikke?»

«Jeg kan ikke fordra at jeg er den eneste. Hvor lenge blir du?»

«Jeg hadde faktisk akkurat tenkt å gå.»

«Å nei,» sa hun og åpnet glidelåsen i ryggsekken. «Gidder du å ta bare en rask titt på en ting? Det er noe jeg har planlagt med andreklassingene mine.»

Da han hadde gått gjennom et av undervisningsoppleggene, der elevene skulle lage sin egen variant av grunnloven – «Du bør kanskje lære dem den faktiske grunnloven først,» hadde han foreslått – begynte hun straks på en ny historie om kjæresten Scott, som to kvelder tidligere hadde hatt en spillejobb med bandet sitt og ikke var kommet hjem før klokka tre om natten. Da hun hadde forsøkt å sjekke telefonen hans mens han sov, hadde han endret passordet sitt.

«Det høres ikke bra ut,» sa Matthew.

«Jeg vet det. Jeg vet jo det. Han er utro, er han ikke?»

«Fortell meg nøyaktig hva han sa da du konfronterte ham.»

Matthew hadde allerede tekstet Mira for å si at han var litt forsinket, og nå lente han seg tilbake ved kateteret sitt og gjorde dette som han var så flink til. Han lyttet til en kvinne.