Christin Grilstad Prøis

8

Annabella

Bak fasaden

Persongalleri

Annabella Persdatter
Jarlsberg hovedgård
Lisell Thorsdatter | kjøkkenpike
Majonetta | kjøkkenpike
Herman | dreng
Svelvigen
Johanne | bestyrerinne på vertshuset Revehiet
Baste | Johannes sønn
Lovise | Johannes betrodde venninne
Berte Sigmundsdatter | Annabellas venninne
Lars Høeg | skomakersvenn
Oline Høeg | Lars’ mor
Anna Jacobine Toft | lærerinne
Herr Toft | skipsreder, Annas far
Tessa | tjenestepike, anstand for Anna
Herr Mørch | prest
Herr Mathiesen | overtollbetjent, Svelvigens rikeste mann
Jomfru Barbara | husholderske hos herr Mathiesen
Herr Fron | lensmann
Hans | Bastes plageånd
Fru Thorvaldsen | moren til Hans
Petrine Juel | en av kjerringene i Svelvigen
Zakarias Halvorsen | soldat i Svelvigen Sjøbatteri
Andre
Gunhilde Matsson | Annas venninne i Drammen

Slik sluttet forrige bok

– Bli med meg, hvisket han. Han så på henne nå. Fingeren hans strøk en lokk fra pannen hennes. – Jeg vil ikke reise hjem alene. Jeg vil at du skal reise sammen med meg.

Hun svelget. – Hva mener du? stotret hun.

– At vi begge drar i morgen.

Kunne hun det? Kunne hun bestemme seg her og nå for å dra fra Baste og Johanne? Bryte alle bånd. Blåse i at Johanne hadde reddet henne den vårdagen da hun trengte det som mest, da hun var på flukt og ikke hadde annet enn det hun sto og gikk i? Kunne hun dra og bare late som hun ikke skyldte Johanne noe? Hun skjøv seg opp i senga og slo hendene for øynene. Hun skulle ønske at han ikke hadde spurt, for det føltes med ett helt umulig å skulle bestemme dette her og nå. Faktisk ble hun sint, for hvordan kunne han tro at det var så enkelt som å si ja til å reise allerede neste morgen? Dessuten visste han ingenting om henne. Han visste ingenting om det fæle hun hadde gjort, og hun skalv av tanken på hva som ville skje den dagen han fant ut av det. Lykken som hadde fylt henne, rislet ut mellom fingrene hennes som sandkorn, hun ble dratt i to, slitt i stykker. Hvor vanvittig var det ikke at alt dette skjedde på én og samme dag? To menn som begge ville ha henne. Skulle hun sikre seg og bli i Svelvigen, eller skulle hun følge hjertet sitt og dra med Zakarias? Hun presset hånden mot brystet. Det ble for mye. Det var ikke et mulig valg å ta. Hun var så tiltrukket av Zakarias at det gjorde vondt, men om korthuset raste, mistet hun alt.

– Hva er det? hørte hun ham hviske. – Kjæreste Annabella, sa jeg noe galt?

Hun kjente tårene presse på og vendte seg mot ham og så på ham med et bedrøvet blikk. Hun var nødt til å velge. Det var for mange løse tråder, for mange feller. Det var en for stor sjanse å reise med ham uten å fortelle om fortiden, men gjorde hun det, risikerte hun også alt. Og kunne hun svikte Johanne? Ville et liv på Revehiet som Lars’ viv være så galt? Hadde Lovise rett i at forelskelse var tåpelig og forgjengelig, mens Lars var et sikkert kort?

– Kjæreste Annabella, hørte hun ham si på nytt. – Hva er galt?

Hun løftet blikket og møtte hans. Det skjellsettende valget. Hva var det rette å gjøre? Valget kunne ingen annen enn henne selv ta, og med ett visste hun det. Hun visste hva hun måtte gjøre.

Kapittel 1

Svelvigen, 13. november 1812

Grublende gikk Annabella hjemover mot Revehiet i den lette nysnøen som virvlet opp rundt bena for hvert skritt hun tok. Hun hadde følt seg så sikker da hun tok farvel med Zakarias. Jeg kommer etter, hadde hun sagt, selvsagt gjør jeg det, og han hadde felt en tåre av glede, tenk det. Beskjemmet hadde han tørket øynene og ledd og sagt at det var fordi gleden var så stor, hun måtte ikke tro annet, og han skulle sørge godt for henne i Drammen. Han kunne arbeide hos faren, og hun skulle være hans. For alltid. De hadde stått tett og hvisket ømt. Armene hans hadde ligget trygt om livet hennes, og leppene deres hadde møttes. Hun angret ikke nattens nærhet, for iveren hans, og gleden, gjorde henne ekstatisk glad. Det var umulig ikke å la seg rive med og hviske gode ord tilbake om hvor fint de skulle få det. Hun og ham. Hun hadde skjøvet unna det faktum at hun fremdeles ikke hadde sagt et ord om fortiden. Det var til å grine av. Hun burde ha skjøvet ham fra seg der og da, og sagt at hun hadde noe å fortelle, noe som kanskje ville gjøre at han kom til å endre mening. Løgner varte nemlig sjelden evig, og hvilket liv ville det bli om hun stadig ville være nødt til å se seg over skulderen og engste seg for at alt ville bli ødelagt. Men ikke et ord hadde hun sagt. Ikke ett!

Et gufs fra fjorden fikk henne til å grøsse. Blesten kom ingen steder fra. Sjøen var blank, ingen krusninger på vannet, bare denne plutselige trekken. Var det et tegn? Et omen? Et inderlig vemod fylte henne, og hun satte opp farten i et forsøk på å tvinge det vekk. Vekk. Det var typisk henne. Å dra. Flykte. Løpe sin vei. Hele livet hadde hun unngått sannheter og flyktet. Hun brukte folk, og når de kom for nær, løp hun og etterlot dem i stum undring. Var det slik det ville bli med Zakarias også? At hun på et tidspunkt ville måtte reise, fordi hun hadde for mye å skjule, for mye hun aldri ble kvitt? Hun stanset, det ble med ett så tungt å puste, og hun presset hånden mot det verkende brystet og supte i seg luft mens øynene fyltes av tårer. Fremfor henne lå kirken. Snart kom stikkveien som førte ned mot vannet. Hva ville Johanne si når hun kom? Hvordan skulle hun forklare at hun ikke hadde vært hjemme denne natten, forklare at hun hadde lovet Zakarias sitt hjerte, forklare at hun kanskje ville reise. Etter alt jeg har gjort for deg? ville Johannes bebreidende stemme da helt sikkert si. Så er takka at du reiser. Nei, det var ikke rare takka å stikke av. Svikte. Og ikke bare Johanne, men også Baste. Kanskje Baste ville slå seg vrang og bli så vanskelig at Johanne ikke fant annen råd enn å sette ham bort. Johanne hadde reddet henne da hun var fortvilet og alene. Og om ikke Johanne hadde vist henne tilliten, var det ikke godt å si hvordan det kunne ha endt. Kanskje hadde hun sittet på tukthuset nå, for hvilken annen mulighet enn å stjele eller tuske ville hun hatt? Og en eller annen bygdevekter, arg bonde eller lensmann ville til slutt ha fått kloa i henne. Kanskje ville hun ikke engang vært i live. Folk for ikke pent med slike som henne.

Hun svingte av fra Storgata og gikk mot det lave tømmerhuset hun kalte «hjem», Revehiet. Hun skulle hjem. Revehiet var hjemme. Igjen trakk det isende kaldt om ørene. Hun kastet et raskt blikk mot strømmen der isen aldri la seg, strømmen som alltid bar med seg uhygge og gufs.

Hun smøg seg gjennom smauet til bakgården. Det var fotspor i nysnøen, så hun, spor som gikk fra bakdøra og rundet løa. Noen var altså våkne, noen hadde tatt turen til veslehuset og tilbake igjen. Så var det ikke utenkelig at Johanne satt der inne og ventet med fingertuppene trommende mot benkeplaten. Annabella sukket så det dirret i hele henne. Hun kunne ikke møte Johanne ennå. Hun måtte få på plass tankene først. Det hadde føltes så rett å si ja til Zakarias. Ja. Selvfølgelig kommer jeg. Selvfølgelig! Men nå som hun sto her, kjente hun på forvirring og fortvilelse, for hvordan kunne hun svikte dem? Hun gløttet raskt mot vindusruten, men så ingen. Så vendte hun om. Det gikk ingen spor mot stallen, så hun fortet seg derfor dit og smatt inn.

Julius Cæsar tygget fornøyd i seg halmen fra dungen. Annabella la armene slapt over ryggen på det store dyret og hvilte kinnet mot kumagen mens hun lukket øynene og tenkte på moren, noe som var ganske tåpelig, innså hun. For hadde moren vært her, ville hun ha vært den siste som kunne ha gitt vettuge råd. Men til tross for alt som hadde skjedd, savnet hun moren så det skar i hjertet. Hun kom nok aldri til å bli fri fra savnet. Hun sukket fordi det var uforståelig. Det fantes nemlig ingen grunn til at hun skulle savne moren, men likevel gjorde hun det. Bena knakk under henne. Det ble for mye, og et hulk presset seg frem over leppene. Julius Cæsar vendte hodet og stirret på henne med munnen full av halmtuster stikkende ut fra munnvikene. De store, brune øynene så ikke med forundring, for slikt hadde vel ikke dyret vett til, men kanskje undret den seg over hvorfor hun sto der så skjelven.

– Kanskje skylder jeg til og med deg å bli, mumlet hun.

Trekassa som Baste pleide å sitte på når han besøkte dyret, sto i hjørnet, og hun sank ned på den og trakk pusten dypt flere ganger. Hun måtte ikke miste grepet. Faktisk burde hun føle seg beæret, for hun var ønsket av to menn, og ikke hvilke som helst. Det var ikke Halvard i Bekken som hadde fridd, eller den illeluktende fylliken fra Tuslebæk, men selveste Lars Høeg og den pliktoppfyllende og eiegode Zakarias. Det fantes ungpiker i Svelvigen som ville ha ofret hånden for å være i hennes situasjon, noen av dem ville kanskje tatt til takke med einstøingen i Bekken for å slippe skammen, slik som Amanda, som ikke lenger var blant dem.

Annabella lente seg mot bingeveggen og lukket øynene mens et vagt minne av glitrende sjø og en solbrun Lars Høeg ved årene fylte henne. Det var ikke mer enn et halvt år siden hun hadde vært så inni hampen forelsket at om han hadde bedt henne hoppe til sjøs, ville hun ha gjort det. Men det var da, ikke nå. Og skulle hun i det hele tatt vurdere et giftermål med Lars, var det ikke av hensyn til ham eller fordi hun var kjær i ham, men for Johannes skyld. Hun stønnet og la hodet i hendene. Zakarias eller Lars. Det var et umulig valg. Noen ville uansett bli såret, og hun visste ikke sin arme råd.

En dump, knitrende lyd hørtes. Lyden av skritt utenfor. Hun var ikke klar for å snakke med noen, følte seg ikke rede til noe som helst. Hun ville bare sitte hos Julius Cæsar. Hun knep øynene igjen, ville mane skrittene vekk, ville at de skulle ta en annen vei, svinge utenom, fortsette ut i gaten, hvor som helst, bare ikke til gamlestallen. Men selvfølgelig så den som gikk der ute, sporene som førte inn. Skrittene nærmet seg, og hun var ikke klar, hun hadde ingen plan, ingen formening om hva hun skulle si, og snart ville døra åpne seg, og så ville Johanne bryskt forlange et svar på hvor hun hadde tilbrakt natten, hvorfor hun var forgrått, hvorfor, hvorfor, hvorfor! Og det var mer enn hun maktet. Kanskje hvis hun sank sammen og satt musestille, så ville ikke Johanne legge merke til henne.

Skrittene stanset. Raskt foldet Annabella hendene og ba for at det var alle andre enn Johanne som hvert øyeblikk entret uthuset. Det røsket i døra, som iblant kilte seg fast i karmen, døra gled opp, og lyset falt inn. En skygge kom til syne på tømmerveggen, og hjertet sank i Annabella, for selv om skyggen var ullen, var det ingen tvil om hvem som sto der. Johanne!

Kapittel 2

Lisell var på besvimelsens rand og bet negler av nervøsitet. Om en halvtime skulle hun innfinne seg på bestyrer Lauritzens kontor, og selvsagt forsto hun at det dreide seg om Majonettas hysteriske anfall. Hun slo hendene mot hverandre og forbannet neglebitingen, hun forbannet Majonetta også, for det skulle ha vært over nå, alt skulle ha vært over. De hadde sluppet unna med det skrekkelige de hadde gjort, det hadde hun i alle fall trodd, men det var før Majonetta gikk i oppløsning og gråt og skrek, sparket og slo. Ungpiken hadde endog kylt ølmuggen i veggen før to karer tok tak og holdt henne i klemme, og piken hadde gitt seg ende over og grått på et vis Lisell aldri før hadde sett noen gråte. Hysterisk. Ute av kontroll. Søren var død. Omkommet på sjøen på vei hjem til Danmark. Grå av sorg hadde Majonetta sagt de skrekkelige ordene som hadde avslørt alt, og nå var Lisell innkalt til bestyreren. Selvfølgelig ville han forlange å få vite sannheten. Selvfølgelig ville han vite hvorfor Majonetta hadde sagt at hun hadde drept dansken.

Lisell trakk pusten dypt ned i magen og oppsummerte. Majonetta hadde hulkende lirt ut av seg at de bar skylden, hun og Lisell. Så hadde gråten tatt overhånd, noe Lisell hadde takket sin skaper for, og deretter hadde kokka beordret Herman å spenne for sleden og få ungjenta hjem. De hadde pakket tepper om Majonetta, og en av danskene hadde blitt med slik at Herman skulle slippe å bale med Majonetta alene, om hun igjen slo seg vrang. Lisell kjente at hun svettet. Hadde hun annet valg enn å lyve til bestyreren? Hun ristet sakte på hodet. Hun hadde allerede løyet for kokka, for selvsagt hadde kvinnen mast og gnålt om grunnen til Majonettas hysteriske oppførsel. Vi kan da ikke noe for at skipet forliste, hadde hun sagt, men du veit jo hvordan Majonetta svermet for ham. Og kokka hadde satt øynene i henne og sagt at om de hadde noe å skjule, fikk det sies nå. Hun hadde hentet alt hun hadde av styrke for ikke å vike med blikket, for å se kokka rett i øynene og gjenta løgnen. Selvsagt hadde de ikke noe med Sørens død eller sykdom å gjøre, og at Majonetta led av svermerisk hysteri, kunne da ikke Lisell noe for. Faktisk hadde hun forsøkt å rettlede ungpiken, hadde advart henne mot dansken, hadde endog hintet til Sørens oppførsel overfor fjøstausa. Det var da kokka hadde slått knyttneven i bordet og ropt at det holdt. Ikke et ord skulle nevnes til bestyreren om Dagnys påstander. Kokka ville ha seg frabedt at gårdens ungpiker svertet en salig manns ettermæle. Og derfor sier du ikke et ord om Dagny! hadde kokka tordnet. Ikke et ord!

Lisell reiste seg fra kjøkkenbenken. Antagelig hadde det gått en halvtime, så da var det dags. Gud hjelpe henne om det ikke bare var bestyreren som ventet på henne, men også lensmann og prest. Å lyve for sistnevnte var som å frarøve seg selv enhver rett til himmelsk etterklang når den tid kom. Hun foldet derfor hendene og ba en kort bønn om at ikke også presten ventet inne på bestyrerens kontor.

Bestyrer Lauritzen satt ved det enorme skrivebordet av eik. Han gjorde ikke tegn til at hun fikk sitte, enda det sto en stol der, og derfor ble hun stående. Hun foldet hendene foran magen på en slik måte at de nedbitte neglene ikke syntes. Så smilte hun tappert, i håp om at han satte pris på det, men angret straks da det ikke var så mye som en antydning til gjengjeldelse i hans ansikt.

– Lisell, sa han alvorlig og lente seg bakover slik at han på et vis så enda mer myndig ut.

– Ja, herr Lauritzen, svarte hun spakt.

– Jeg antar at du forstår hvorfor jeg har innkalt deg til samtale?

Hun svelget. Gjorde hun det? Var det fordi han hadde tenkt å avskjedige henne? Eller var det verre enn som så? Ventet kanskje lensmannen utenfor? Kom Majonetta og hun til å bli anmeldt for ugjerningen?

– Jeg … er ikke helt sikker, mumlet hun, noe som for så vidt stemte, for hun ante virkelig ikke hvor ille det han hadde å si, var.

– Hvor lenge pågikk det?

Hun svelget på ny. – Hva mener bestyreren?

– Dette mellom Søren og … Han viftet med hånden. – Denne piken.

– Majonetta.

– Nettopp.

– En stund.

– En stund?

– Ja, herr Lauritzen.

– Og hvor lenge er en stund?

Ordene hans forvirret henne, for hun forsto ikke hvorfor tidsperspektivet var viktig. Hadde han ikke noe mer alvorlig å spørre om?

– Jeg trenger å forstå dette, kom det sakte fra ham. – Vi har kniven på strupen.

Hun stirret på ham med forferdelse. Hva var det han mente?

– Slikt som det vi opplevde i går, svekker arbeidernes moral. Jeg ga fra første stund ettertrykkelig beskjed om at intet samkvem skulle innledes. Danskenes oppmerksomhet skulle rettes fullt og helt mot arbeidet. Og så får jeg høre at denne piken la seg etter en av våre beste arbeidere, og at hun endog kan ha stått bak hans sykdom. Stemmer det?

– Majonetta snakket over seg, herr Lauritzen.

– Gjorde hun?

Han så ikke videre overbevist ut. – Ja, hun har ikke vært seg selv etter at han dro.

– Så de innledet et forhold?

– Jeg … vet ikke.

– Men slutt nå med dette våset! kom det ergerlig fra mannen. – Hadde de et forhold eller ei?

– Jo, de hadde vel det. På et vis.

– På et vis?

– Hun pleiet ham jo da han var syk. Det var da det startet. Majonetta fikk det for seg at hun og han …

Hun holdt pusten. Ville bestyreren tro henne? Han gjorde noe merkelig med leppene, nesten som en trutmunn, før han nikket sakte. Hun turte imidlertid ikke å tro at han tok det hun sa, for god fisk, men om dette gikk hjem hos ham, fritok det henne for enhver mistanke.

– Men hvorfor sa hun det hun sa?

Lauritzens nådeløse blikk fanget hennes.

– Jeg vet ikke, mumlet hun nervøst.

– Hva tror du?

– Kanskje hun hadde dårlig samvittighet. Hun nevnte det et par ganger.

– For hva?

– For at han ikke ble frisk, enda hun pleiet ham så godt hun kunne. Hun bebreidet kanskje seg selv for at hun ikke la seg mer i selen, for hadde hun gjort det, ville han kanskje ha kommet raskere til hektene. Og hadde det skjedd, ville han jo ikke ha reist hjem med skuta som forliste.

Lauritzen nikket kort, grep fjærpennen, vippet lokket av blekkhuset, dyppet pennen i og lagde noen kruseduller på et ark.

Lisell bet seg i leppen. Hjertet hamret. Det var ingen spøk å lyve. Hun fikk be for at løgnen var troverdig nok. Bestyreren skriblet videre på arket. Han så ytterst alvorlig ut.

– Søren Povlsen var en god arbeider, sa han, mens han fremdeles skrev. – Hans kone i Danmark har bedt om en utredelse av hans sykdom, og det skal hun selvsagt få.

Han satte et punktum med pennen, så hardt at hun tvilte på om spissen tålte det.

– Og jeg vil ha meg frabedt at denne piken sprer flere rykter om ham. Jeg kommer til å informere arbeiderne om at gårsdagens hendelse skyldtes tjenestepikens uforstand, og at Søren på ingen måte oppmuntret henne. Du kan gå.

Hun så forundret på bestyreren. Hørte hun rett? Ba han henne om å gå? Hun følte nærmest for å le, noe hun selvsagt ikke gjorde, for selv om hun var lettet, kjente hun samtidig på en annen følelse, nemlig at ingen noensinne kom til å ta verken Majonetta, Dagny eller henne på alvor. Man trodde ikke på slike som dem.

Hun neide, mumlet takk, rygget mot døra og lukket seg ut med en tyngende visshet. En tjenestepikes ord ville aldri gjelde. De kom aldri til å bli hørt. De var ubetydelige.

– Nå, hva hadde bestyreren å si?

Kokkas nysgjerrig blikk fulgte Lisell da hun kom tilbake til kjøkkenet.

– Ikke stort, mumlet hun.

– Nei, riktig. Han innkalte deg for «ikke stort»?

– Ja, svarte hun trassig.

– Slutt å tøyse! Hva sa han?

– Hva tror du? Han spurte om Majonetta. Og dansken.

– Og du svarte?

– Som sant var, løy hun. – At det tok litt overhånd for Majonetta.

Kokka sukket. – Det er liksom noe ulykksalig over detta, Lisell.

– Hva mener du?

– At Søren er dau, og at a Majonetta er … Kokka fullførte ikke setningen, og Lisell forsøkte å gjette det manglende ordet. Gal? Forvirret? Kanskje begge deler?

Kokka reiste seg og slo hendene sammen som tegn til at de fikk komme i gang med arbeidet. – Hun kommer vel over det, sa kokka. – Dog trenger hun ikke å vise seg her mer.

– Mister Majonetta plassen sin?

– Hadde du forventa annet? Stelle tel sånt spetakkel, da, gitt. Nei, sånt kan jeg ikke ha i arbeid, oppsummerte kokka og forsvant ut i spiskammeret.

Kokkas ord hang ved Lisell til sent på kveld. Sånt kunne hun ikke ha i arbeid. Lisells samvittighet plaget henne, for de hadde vært to om det. Hun hadde ikke vært vond å be. Faktisk hadde hun hatt et inderlig ønske om å gi dansken en lærepenge. Det var en ting til som plaget henne også: lettelsen over at Majonetta ikke ville komme tilbake. Med Majonetta ute av syne fortsatte livet sin skjeve gang, i alle fall for henne, som hadde sluppet unna. Det var noe helt annet for Majonetta, som både hadde mistet sin store kjærlighet og arbeidet. Kokka hadde mumlet noe om at hun kom til å innkalle de to pikene som iblant hjalp til på kjøkkenet. Begge trengtes, for de lå etter med alt. Bestyreren hadde gitt streng beskjed om at det ikke skulle spares på noe i jula. Mat og dram skulle serveres flittig. God bevertning var den beste motivasjon for videre arbeid. Det gjorde for så vidt ikke Lisell noe om det ble mye å gjøre i julehøytiden. Det ville uansett bli en underlig jul, for moren skulle være på prestegården, og for første gang ville Lisell være uten noen av sine.

– Svært så tankefull du er, hørte hun en lystig stemme si, og Lisell hev seg rundt. Ved døra sto Herman.

– Du skremte meg, din stut, sa hun godmodig.

– Beklager. Han smilte, hengte jakka på knaggrekka ved døra og satte seg ved bordet. Hun hentet et krus tynnøl til dem hver og satte seg, hun også. Kokka hadde gått for dagen, gulvet var feid, oppvasken tatt, og det gjorde godt å sette seg hos ham. Hun kippet av seg treskoene og gned de ømme fotsålene.

– Noe nytt om Majonetta? Herman tok en slurk av tynnølet og tittet på henne over kanten på kruset.

Lisell ristet på hodet. – Ikke annet enn at kokka har gitt henne avskjed.

Herman satte kruset ned og trakk på skuldrene. Han så på ingen måte overrasket ut, så hun.

– Bare hun ikke gjør noe dumt, mumlet Lisell. Så ute av seg som Majonetta var, kunne hun finne på å hoppe ut fra en skrent eller legge på svøm ut den kalde vinterfjorden, der skuta med hennes kjære hadde seilt av sted. Lisell grøsset, orket ikke å fullføre tanken på hva mer Majonetta kunne finne på å gjøre, for hvis det verste skjedde, om Majonetta hoppet utfor en skrent eller lot seg sluke av sjøen, kom hun aldri til å tilgi seg selv.

– Kanskje jeg skulle besøke henne, mumlet hun.

– Kanskje det, kom det sakte fra Herman. – Jeg kan kjøre deg, hvis du vil.

Hun tittet på ham. Han så på henne. Øynene deres møttes, og hun smilte. Han smilte tilbake. Hun tenkte at det antagelig ikke fantes noen som var snillere enn Herman dreng. Han så håpefullt på henne, som om han virkelig ønsket at hun skulle takke ja til tilbudet, og det rørte henne. Da han hadde skysset henne til prestegården for å besøke moren, hadde de sakte glidd mot hverandre, slik at de til slutt hadde blitt sittende tett sammen, og han hadde lagt fellen over fanget deres, noe som hadde ført dem enda tettere sammen. Hun hadde nærmest vært skuffet da kjøreturen var omme.

– Det er snilt av deg, Herman, svarte hun derfor. – Tusen takk.

Hun strakte hånden frem over bordplata og la den over hans. Han skvatt litt, så hun, før han løftet blikket og smilte forsiktig. – Ja, skal en ikke være snill, da? kom det ustødig fra ham. – Mot kjæresten sin?

Ordene ga et deilig støt i brystet, og hun klarte ikke å la være å smile. For selvfølgelig var de kjærester. Han hadde endog snakket om å forespørre bestyreren om en husmannsplass, og han hadde vel ikke tenkt å bo der alene.

– På søndag, da? sa hun mykt og klemte om hånden hans, og han la den andre oppå hennes igjen. Det føltes trygt, og det rørte henne.

– På søndag, svarte han sjenert.

– Jeg likte at du sa det, hvisket hun. – Det med at vi er kjærester. Jeg synes så godt om deg, Herman.

Han lo keitet, som om det med ett ble i overkant pinlig, så drakk han kruset tomt i én slurk og svelget feil så han harket og hostet.

– Jeg syns godt om deg også, fikk han omsider frem. Kinnene hans var røde. Keitetheten kledde ham. Hun fikk lyst til å legge armene om ham og stryke ham over håret.

– Hva med kapervirksomheten din, da? spurte hun ertende, og han ristet på hodet og lo.

– Jeg reiser da ikke nå som du vil ha meg, forstår du vel. Han reiste seg og smøg seg ned på hennes side av benken. Nølende lente de seg mot hverandre, og en pirrende følelse bredte seg. Han strøk henne ømt over kinnet mens leppene forsiktig møttes, og det føltes underlig og befriende deilig på en gang. De var kjærester nå, og Herman skulle ikke bli kaper, for han ville heller ha henne og en husmannsplass. Hun gjorde som han hadde gjort, la hånden mot kinnet hans, og de kysset.

– Jeg går til Lauritzen igjen i morgen, hvisket han, – og ber ham om å notere meg som husmannsplassovertager. Det skal nok ordne seg for oss, Lisell.

Hun nikket og kjente en glede større enn noe annet. Hun var ikke lenger alene, hun trengte ikke å bekymre seg for fremtiden, for hun hadde Herman. Igjen møttes leppene deres, og hun ble varm og myk, og enda varmere da hendene hans strøk henne over håret og nedover ryggen.

– Kan jeg sove her i natt? hvisket han.

– Er du gal! svarte hun hviskende. – Hva tror du kokka sier om hun oppdager det?

Han stirret bedene på henne. – Jeg skal ikke … Jeg mener … Jeg lover, jeg skal ikke gjøre noe du ikke vil. Jeg vil bare være hos deg.

– Bare det?

– Bare det.

Hun svelget. – Jeg vet ikke, stotret hun.

Han løftet hånden og la en finger mot leppene hennes. – Unnskyld, sa han lavt. – Jeg skulle ikke ha spurt. Han reiste seg. – Jeg får komme meg tilbake til stallen, sa han påtatt lett. – Det er sent og arbeidsdag i morra. Han smilte mykt til henne og gikk mot døra, hektet ned jakka si og dro den på. Før han gikk, smilte han keitet til henne. Kinnene hans var røde, og han løftet hånden til en liten hilsen. Hun reiste seg, gikk til vinduet og så etter ham, der han hastet over tunet med jakka stramt om seg, så fortet hun seg til døra, kippet treskoene på og hastet ut etter ham. – Herman?

Han var allerede over tunet og sto ved stalldøra, men var ikke vond å be da hun vinket ham tilbake.