Elisabeth Hammer

13

Frostrose

Tvil og troverdighet

Personer

Adeline Meyer – seriens hovedperson

Olga Stange – venninne på korreksjonsanstalten

Vidar Eide – Adelines tidligere kjæreste

Herr Disen – Adelines far

Petra – kokke i Foyngården

Ella – kokke i Foyngården

Herr Daltjern – eier av Viken Rederi

Stefan Eide – Vidars yngre bror

Maivor Eide – Vidars yngre søster

Fru Eide – Vidars mor

Frøken Laura – sekretær på Viken Rederi, mor til Isak

Isak – frøken Laura og herr Disens sønn, og Adelines halvbror

Madame Strømme – husbestyrerinne på anstalten der Adeline vokste opp

Slik sluttet forrige bok

Herr Daltjern trakk pusten fort og fortsatte: – Jeg har begynt å lete etter en kvinne å dele livet med, og jeg tror kanskje at jeg har funnet henne også.

Grepet han hadde om livet hennes strammet seg litt, og hun kikket opp og møtte blikket hans.

– Adeline, sa han lavt.

Et lite øyeblikk stirret de bare på hverandre. Så lente han seg frem og kysset henne.

Leppene hans var kalde. Det var et litt fomlete kyss, og i neste øyeblikk hørte hun raske skritt som kom mot dem rundt hushjørnet. Hun frigjorde seg og snudde seg mot det hun trodde måtte være Ella og Petra.

Men det var ikke Petra og Ella hun hadde hørt. Personen som sto og stirret på henne med mørke, desperate øyne var Vidar.

Kapittel 1

Tønsberg, slutten av desember 1878

Du ser syner, sa Adeline til seg selv. Hun blunket, men han sto der fortsatt. Vidar. Eller … var det ham? Det blonde, rufsete håret var matt og tungt, han var svært tynn og innhul i kinnene. Øynene var store og fargen umulig å se i mørket.

Men blikket var det samme, intenst og varmt. Det endret seg mens hun tok inn over seg det hun så. Først så hun glede i ansiktet hans, så overraskelse og til slutt vantro. Han så fra henne bort på herr Daltjern og tilbake igjen.

– Adeline? utbrøt han sårt. – Hva gjør du?

Hun fikk ikke frem et eneste ord. Hun forsto nesten ikke at det virkelig var ham. At det var Vidar. Han var jo borte for alltid?

Hodet kjentes lett, det verket i den vonde foten, og hun svaiet.

Herr Daltjern oppdaget det og la en beskyttende arm om livet hennes for støtte.

Vidars øyne svartnet, og han knyttet nevene.

– Har du funnet deg en ny mann allerede? fortsatte han hest. – Jeg har vært borte noen måneder, og så … Han skar en grimase. – Har du noen anelse om hva jeg har gått gjennom for å komme hjem til deg? Bare for å oppdage at du oppfører deg som … som en simpel skjøge?

Ordene traff henne som et slag og vekket henne ut av den lammende transen hun hadde befunnet seg i.

– Du misforstår, fikk hun omsider frem. – Vær så snill, jeg …

– Bare glem det, avbrøt han sint. – Dere var tydeligvis i gang med noe, så jeg skal ikke forstyrre!

Han rygget noen skritt før han snudde seg og gikk.

– Vent! ropte hun og ville springe etter ham, men den skadde ankelen stanset henne. Den ga etter, og om ikke herr Daltjern hadde strammet grepet om henne, ville hun ha falt.

Han så undrende på henne.

– Hvem var den mannen? Hvorfor snakket han til Dem på den måten?

Adeline frigjorde seg forsiktig. Brått føltes herr Daltjerns nærhet nesten invaderende.

– Det var Vidar, forklarte hun matt. – Vidar Eide.

– Vidar Eide? Men … Jeg trodde han var død? utbrøt herr Daltjern, før han kremtet: – Jeg beklager, jeg mente ikke … men … var han ikke det?

– Jo, svarte Adeline, ute av stand til å forklare dette for ham.

– Men likevel er han her, i levende live, fortsatte herr Daltjern. – Og han så at …

Han trakk pusten raskt. – Å, nei! Jeg er så lei for det, frøken Meyer, la han til med anger i stemmen. – Jeg vet ikke hva som gikk av meg. De var bare så nær, og det var mørkt og stemningsfullt, og jeg … Jeg skulle aldri ha kysset Dem. Tilgi meg.

Adeline hørte bare vagt hva han sa, men fortsatt forsøkte hun å forstå det som var skjedd. Vidar var her. Mannen hun elsket, som hun hadde lengtet etter og sørget over i et halvt år. Som ved et mirakel var han kommet tilbake til henne, akkurat slik hun hadde drømt og bedt om, og så hadde hun kysset en annen rett foran ham.

Hun følte seg uvel, og det svimlet for henne.

– Hvor er hun? lød Ellas stemme, og så kom de to enkene til syne rundt hjørnet på Foyngården. Ella småløp foran mens Petra kom bak, trekkende på en rullestol i snøen.

– Så du ham? sa Ella storøyd til Adeline. – Var det Vidar? Petra mente at det måtte ha vært Stefan, men så like er de tross alt ikke, de to brødrene. Men det lignet ikke helt på Vidar heller, fortsatte hun og kikket seg over skulderen med en bekymret rynke i pannen.

– Det var Vidar, sa Adeline matt.

Hun var glad for at Petra i samme øyeblikk plasserte rullestolen ved siden av henne så hun kunne sette seg ned i den. For nå var hun slett ikke sikker på om bena ville bære henne lenger.

– Det kan ikke ha vært ham, sa Petra bestemt. – Han forsvant jo langt ute på Ishavet. Stefan så med egne øyne at han ble tatt av en bølge under en storm.

– Er du sikker på at det var Vidar, Adeline? spurte Ella.

– Ja. Det var ham, sa hun og merket for alvor hvordan den kalde kveldsluften fant veien inn gjennom klærne og fikk henne til å hutre svakt. – Han lignet ikke seg selv, men det var Vidar, la hun til.

– Det sto en klynge med folk inne på gårdsplassen da vi kom for å hente rullestolen, sa Ella. – De lo og snakket i munnen på hverandre og virket veldig oppskjørtet. Da Petra ropte til meg at jeg skulle finne frem rullestolen til Adeline, var det en som brøt ut av flokken og spurte hvor du var. Jeg svarte, og han løp i vei. Da vi hadde hentet rullestolen og var på vei ut gjennom porten, kom han tilbake. Først da dro jeg kjensel på ham.

Hun sluttet å snakke lenge nok til at hun kunne trekke pusten. – Men hvorfor gikk han inn igjen så snart? Så han deg ikke?

Ella klarte ikke å fange Adelines blikk og snudde seg mot Petra og herr Daltjern. Adeline lot spørsmålet henge ubesvart i luften. Hun maktet rett og slett ikke annet.

– Det var min skyld, kom det ulykkelig fra herr Daltjern. – Jeg jaget ham bort. Jeg skal øyeblikkelig gå og snakke med ham og forklare at …

Adeline grep tak i hånden hans idet han skulle gå forbi henne.

– Nei, herr Daltjern. Jeg tror ikke det er lurt. Det er nok best om jeg snakker med ham først.

– Er De sikker? sa han og så fortvilet på henne. – Dette er min skyld, frøken Meyer, og jeg vil gjerne hjelpe til med å rydde opp i … misforståelsen.

– Jeg er sikker, herr Daltjern. Men takk for at De vil hjelpe til.

– La meg i det minste bistå med å trille stolen tilbake til gården, ba han.

– Takk, men det er ikke nødvendig. Det klarer Petra og jeg, sa Ella og begynte å skyve henne mot gården. – Det var hyggelig å treffe Dem i dag, herr Daltjern. Vel hjem.

Det så ut til at herr Daltjern skulle protestere, men så var det for sent. Petra hjalp Ella å dytte stolen, og de trillet inn i gården. Adeline kastet et raskt blikk over skulderen idet de svingte inn porten og så at herr Daltjern sto og kikket etter dem.

Petra bøyde seg frem så snart de var kommet på innsiden.

– Jeg hørte herr Daltjern si at det var hans skyld at Vidar stormet av gårde. Hva gjorde han?

– Det var en misforståelse bare, sa Adeline fort og lavt.

Hun skammet seg over det som hadde hendt, så mye at hun ikke engang ville betro seg til Petra. Hvordan kunne hun la seg kysse av en annen mann?

– En misforståelse? hvisket Petra til Ella bak ryggen hennes. – Hvordan kan det ha skjedd en misforståelse på så kort tid? Hva gjorde herr Daltjern?

– Hysj, sa Ella. – Ser du ikke at hun har nok å tenke på?

Og det hadde Adeline. De var kommet inn på gårdsplassen, og hun så håpefullt rundt seg. Men alle menneskene Petra og Ella hadde snakket om, var borte. Det var ikke en sjel å se, heller ikke Vidar.

– Det er best at vi får deg opp i leiligheten før du fryser til is, sa Ella og trillet henne resolutt videre.

– Jeg må snakke med Vidar, protesterte Adeline, uten at Ella lot seg stanse av den grunn.

– Først skal du opp i leiligheten. Du må få i deg varmen igjen og legge foten høyt. Petra og jeg skal ta en titt på den og vurdere om den kan være brukket. I så fall henter vi doktoren.

Det vil ta et hav av tid, tenkte Adeline febrilsk, og så mye tid har jeg ikke.

Det hadde vært noe i Vidars blikk som skremte henne, som om en flamme sluknet da han fikk se henne og herr Daltjern. Om hun ventet for lenge, ville den kanskje bli umulig å tenne igjen.

– Jeg kan ikke vente, sa hun og forsøkte å reise seg fra stolen. – Jeg må snakke med ham nå, det er viktig!

Ella skjøv henne bestemt på plass igjen og tok hånden hennes i sin.

– Du må ta hensyn til foten din, Adeline. Om det er så viktig for deg å snakke med ham, skal jeg gå og hente ham til deg.

Hun klemte om hånden hennes. – Men det første vi skal gjøre er å få deg inn. Du er iskald, jente.

– Og hvis det virkelig var Vidar, sa Petra, fortsatt litt tvilende. – Så regner jeg med at hans mor, bror og søster vil ha ham for seg selv en liten stund. De har ganske sikkert mer enn nok å snakke om.

Det hadde vært et argument Adeline forsto, og motvillig slo hun seg til ro med at hun måtte vente.

Enkene hjalp henne opp trappen. Det gikk sakte, for trappen var smal og de gikk tre i bredden. Anstrengende var det også, men underveis forsto Adeline at skaden heldigvis ikke var så ille som de fryktet. Hun klarte å hvile litt tyngde på foten uten at det gikk galt. Det trodde hun ikke at hun kunne ha gjort om den var brukket.

Da de kom inn i leiligheten, kvernet det lille glimtet hun hadde fått av Vidar rundt i tankene. Han hadde vært seg selv, men samtidig ikke. Hva var skjedd med ham i all den tiden som var gått? Og hva om han nektet å tro henne når hun fortalte ham at det han så ikke betydde noe som helst? At hun ikke hadde ønsket herr Daltjerns kyss? For hun hadde ikke ønsket det, eller hadde hun? Hun likte herr Daltjern, men …

Sannheten var at hun ikke ante hva hun følte … annet enn en veldig sorg over at Vidar hadde stormet av gårde i sinne. Vidar, hennes kjæreste Vidar, som hun hadde savnet så hun trodde hjertet skulle briste, var tilbake. Det var nesten ikke mulig å forstå.

– Jeg må snakke med ham, sa hun til enkene og angret på at hun hadde gitt seg så lett da hun var ute i gården. – Jeg blir gal hvis ikke jeg får se ham igjen.

– Men du vil se ham igjen, insisterte Petra. – Han er bare på den andre siden av gårdsplassen.

– Hva om det han nettopp så gjør at han aldri vil snakke med meg igjen? sa hun engstelig.

– Hva i all verden var det han så? spurte Petra. – Hva var det som skjedde, Adeline?

– La henne være, sa Ella og la hånden på Adelines skulder. – Jeg skal gå bort og snakke med ham med en gang. Jeg er helt sikker på at han blir med meg tilbake når jeg bare forklarer at alt var en misforståelse.

– Ja, utbrøt Adeline matt. – Herr Daltjern kysset meg uten at jeg var klar over at han hadde tenkt å gjøre det. Jeg visste ikke at …

Hun holdt igjen da hun så forbløffelsen i Petras ansikt. Ella, derimot, så ut som om hun hadde forstått alt for lenge siden.

– Ikke vær redd, Adeline, sa hun og nikket alvorlig. – Jeg skal forklare ham alt sammen.

Deretter gikk hun ut i oppgangen.

Adeline ventet med hjertet i halsen. Petra spurte og grov om hva som hadde hendt, hvorfor og hvordan, men Adeline tenkte bare på Vidar. Hva om han ikke kom? Hva om han aldri ville se henne igjen?

Snart hørte hun at det gikk i døren nede. Så lød skritt i trappen. Hjertet slo raskere i brystet. Det gikk i døren til leiligheten. Adeline strakte hals og stirret mot døråpningen.

Ella kom inn, og bak henne …

Bak henne var det ingen. Hun var alene.

– Kommer han? spurte Adeline med håp i stemmen.

Ella blunket raskt.

– Han har behov for hvile, svarte hun. – Jeg snakket med hans mor, og hun sa at han var svært utmattet. Han har hatt en strabasiøs og vanskelig ferd, og han trenger å komme seg til hektene sammen med familien. Jeg beklager, Adeline, men du får helt sikkert snakke med ham så snart han har hvilt seg litt.

Adeline hørte hva Ella sa, men det hjalp ingenting, for hun kunne ikke glemme uttrykket i Vidars ansikt da han stormet fra henne.