Angela Marsons

Bortført

Oversatt av Tor Erik Solberg

PROLOG

Februar 2014

Emily Billingham prøvde å skrike gjennom hånden som dekket munnen hennes.

Fingrene som presset mot underkjeven var tynne, men sterke. Hun tvang fram en lyd som ikke kom ut, og hun kastet hodet bakover for å prøve å fri seg fra grepet. Bakhodet traff en hard brystkasse.

«Kutt ut, din lille idiot,» freste han og trakk henne med seg baklengs.

Dunkingen i ørene overdøvet nesten ordene hans. Hun kjente hvordan hjertet hamret vilt i brystet.

Bindet foran øynene gjorde det umulig å se noe, men hun kjente grus under føttene.

Hvert skritt tok henne lenger vekk fra Suzie.

Med en kraftanstrengelse prøvde hun å skyve seg vekk fra kroppen hans med overarmene, men han holdt henne i et jerngrep. Hun prøvde å vri seg løs, men han bare holdt henne enda hardere. Hun ville ikke la ham slepe henne med seg. Hun måtte prøve å slippe fri. Hun måtte varsle noen. Pappa ville komme til unnsetning. Han ville redde dem begge to.

Hun hørte ei dør bli åpnet. Å nei, det var varebilen.

Hun samlet krefter til et nytt skrik. Hun ville ikke bli tvunget inn i varebilen igjen.

«Nei … vær så snill …» ropte hun og prøvde å vri seg løs.

Han sparket henne hardt i knehasen.

Bena hennes sviktet og hun falt forover, men han holdt henne tilbake med et fast grep i håret.

Det gjorde vondt i hodebunnen og tårene presset seg fram.

Med en rask bevegelse løftet han henne opp og slengte henne inn i bagasjerommet, før han smelte igjen døra. Det var den samme metalliske lyden som hun hadde hørt for flere dager siden, da hun var på vei til skolen.

Det virket som en evighet siden, og hun lurte på om hun noensinne ville se igjen klasserommet og vennene sine igjen.

Bilen startet med et rykk som kastet henne mot bakdørene. Smerten i bakhodet skjøt som lyn gjennom kroppen hennes.

Hun slo kinnet mot tregulvet idet bilen raste av gårde bortover den humpete veien. Hun stønnet høyt da den nakne huden på leggen gled over en spiker i gulvet. En stripe av varmt blod piplet ned mot ankelen.

Suzie ville ha sagt at hun måtte være sterk. Som da hun hadde forstuet håndleddet på gymmen. Suzie hadde holdt henne i den andre hånden og fylt hjertet hennes med viljestyrke. Hold ut! Det kommer til å gå bra. Og det gikk bra.

Men denne gangen hadde hun ikke hatt rett.

«Jeg klarer det ikke, Suzie, jeg beklager,» hvisket Emily mens tårene strømmet nedover kinnene. Hun ville så gjerne være sterk og modig for venninnens skyld. Men skjelvingen som hadde begynt nede i bena, spredte seg nå til resten av kroppen.

Hun trakk knærne oppunder haken, prøvde å tvinge seg til å sitte stille, til å bli så liten som en ball. Men skjelvingen ville ikke gi seg.

Hun merket at kom en dråpe tiss, og den ble til en strøm som kroppen ikke klarte å stanse.

Med et fortvilet hikst ba hun en stille bønn om at alt dette grusomme snart ville ta slutt.

Og så stanset plutselig bilen.

«Å, mamma, vær så snill, kom og hent meg,» hvisket hun i den plutselige stillheten som fulgte.

Hun lå lent mot døra uten å røre seg. Skjelvingen hadde lammet armer og bein. Hun hadde ikke lenger styrke til å gjøre motstand, måtte bare ligge og vente på det som måtte komme.

Frykten samlet seg i en vond klump i halsen idet fangevokteren hennes åpnet døra.

Black Country, Midlands – mars 2015

Kapittel 1

Kim Stone var fylt av et rødglødende raseri. Fra et antenningspunkt i hjernen følte hun hvordan det raste rundt i kroppen som en lavastrøm.

Hvis kollegaen hennes, Bryant, hadde vært her nå, ville han bedt henne innstendig om å roe seg ned og telle til ti, før hun gjorde noe overilt. Bedt henne tenke på jobben sin, på karrieren og levebrødet.

Så det var like greit at hun var alene nå.

Treningssenteret Pure Gym lå i Level Street i Brierly Hill mellom shoppingsenteret Merry Hill og Waterfront-komplekset med kontorer og barer.

Det var søndag og lunsjtid og parkeringsplassen var full. Hun tok først en runde og fant bilen hun så etter, før hun parkerte motorsykkelen, den tunge Kawasaki Ninjaen, rett utenfor inngangsdøra. Hun hadde ikke planer om å bli der lenger enn nødvendig.

Hun gikk inn og henvendte seg i resepsjonen. En pen, solariumbrun dame smilte vennlig og strakte fram hånden. Kim skjønte at hun ville se medlemskortet. Kim hadde et annet kort å vise fram: ID-kortet som politibetjent.

«Jeg er ikke medlem, men jeg trenger en kort prat med en av kundene her.»

Damen så seg litt usikkert rundt, som om hun lette etter noen å spørre om råd.

«En politisak,» sa Kim kort. Ikke helt riktig, men likevel … tenkte hun for seg selv.

Damen nikket.

Kim så på skiltet over skranken og visste nøyaktig hvor hun skulle gå. Snart sto hun mellom tre rekker av tredemøller hvor folk gikk, jogget og sprintet. Hun kikket bortover på alle kroppene som brukte energi på å stå på samme flekken.

Den hun så etter, gikk opp og ned på en tråkkemaskin bortest i hjørnet. Det lange, blonde håret som var samlet i en hestehale, var lett å få øye på. Mobilen som lå foran henne på displayet, fjernet enhver tvil.

Kim hadde funnet henne, og lot seg ikke affisere av de undrende blikkene som møtte henne, der hun var den eneste fullt påkledde personen i rommet. Det eneste som opptok tankene hennes, var at denne damen var ansvarlig for at en nitten år gamle gutt ved Dewain, var død.

Kim stilte seg rett foran tråkkemaskinen. Det sjokkerte uttrykket i ansiktet til Tracy Frost la en liten demper på raseriet, men ikke så mye.

«En liten prat?» sa hun, i en tone som ikke hørtes ut som et spørsmål.

Det så ut som om damen mistet fatning et øyeblikk, men hun tok seg fort sammen.

«Hva i helvete gjør du her?» sa hun og så seg fort rundt. «Ikke si at du brukte politiskiltet for å komme inn?»

«Jeg vil ha en prat,» gjentok Kim. «Under fire øyne.»

Tracy fortsatte å tråkke.

«Greit, vi kan godt ta den her,» sa Kim litt høyere. «Jeg kommer aldri til å se disse folkene igjen.»

Hun kunne merke at folkene rundt dem begynte å stirre.

Tracy gikk av maskinen og strakte seg etter mobilen.

Kim var overrasket over hvor høy hun var, minst en meter og åtti. Kim hadde aldri sett henne uten femten centimeter høye hæler, uansett vær.

Kim marsjerte inn på dametoalettet og dyttet Tracy opp mot veggen. Bakhodet hennes traff nesten hårtørkeren.

«Vet du hva du har gjort, for helvete?» ropte Kim.

Ei dør til et avlukke gikk opp, og en tenåring forsvant forskrekket ut av rommet. Nå var de alene.

«Du våger ikke å legge hånd på meg, som om …»

Kim tok et lite skritt tilbake, så det ble noen centimeter mellom dem.

«Hvordan kunne du skrive den artikkelen og røpe hemmeligheten, din dumme drittkjerring? Nå er han død! Dewain Wright er død, og det er din skyld!»

Tracy Frost, journalist i lokalavisen og allestedsnærværende møkkagraver, sperret opp øynene mens det Kim hadde sagt, sank inn. «Men … artikkelen min …»

«Det er din artikkel som fikk ham drept, din idiot!»

Tracy begynte å riste på hodet. Kim bare nikket. «Å, jo da.»

Dewain Wright var en tenåring fra Hollytree, det beryktede boligområdet. Han hadde vært medlem av gjengen Hollytree Hoods i nærmere tre år, og ville komme seg ut. Gjengen hadde fått nyss om det, og hadde knivstukket ham, før de lot ham bli liggende. De trodde de hadde drept ham, men en forbipasserende hadde klart å holde ham i live til ambulansen kom. Det var da Kim var blitt tilkalt for å etterforske drapsforsøket.

Det første hun ga ordre om, var at det ikke måtte bli kjent at gutten var i live. Bare den nærmeste familien ble varslet. Hun visste at hvis det ble kjent for Hollytree-gjengen, ville de sørge for å få fullført jobben.

Hun hadde sittet i en stol ved sengen hans hele natten i håp om at han skulle trosse legenes prognose og klare å puste ved egen hjelp. Hun hadde holdt ham i hånden, prøvd å overføre noe av sin egen livskraft for å gi ham styrke til å komme tilbake til livet. Motet han hadde vist ved å prøve å forandre livet sitt og begynne på ny, hadde berørt henne personlig. Hun ville ha en sjanse til å bli kjent med den modige unge gutten som hadde bestemt seg for at livet som bandemedlem ikke var noe for ham.

Kim bøyde seg nærmere og stirret rasende inn i øynene til Tracy. Hun slapp ikke blikket. «Jeg ba deg så pent jeg kunne om å ikke røpe hemmeligheten i avisen. Men du klarte ikke å holde deg, du ville være først med nyheten. Alt dreier seg om å være først, ikke sant? Er du så jævlig opptatt av å bli lagt merke til av de store avisene at du ofrer livet til en ung gutt for å lykkes?» skrek Kim opp i ansiktet hennes. «Jeg håper for din skyld at de legger merke til deg nå – for her har du ikke noe å gjøre lenger. Det skal jeg sørge for!»

«Det var ikke på grunn av …»

«Selvfølgelig var det på grunn av deg,» freste Kim. «Jeg aner ikke hvordan du fant ut at han var i live fremdeles, men nå er han død. Virkelig og ugjenkallelig død!»

Forvirring og vantro preget ansiktet til Tracy. Hun ville si noe, men fant ikke ord. Kim ville ikke ha hørt på henne likevel.

«Du vet at han prøvde å bryte ut av gjengen, ikke sant? Dewain var en bra gutt som bare prøvde å komme seg ut med livet i behold.»

«Det kan ikke ha vært på grunn av meg,» sa Tracy. Hun begynte å få igjen litt av ansiktsfargen nå.

«Jo, Tracy. Det var det,» sa Kim i en roligere tone. «Du har blodet til Dewain Wright på de skitne hendene dine.»

«Jeg gjorde bare jobben min. Publikum har rett til å vite sannheten.»

Kim bøyde seg nærmere igjen.

«Jeg lover deg en ting, Tracy. Jeg skal ikke gi meg før det nærmeste du kommer en avis, er som avisbud …»

Hun ble avbrutt av at mobilen hennes ringte.

Tracy benyttet sjansen til å trekke seg litt unna.

«Stone,» svarte hun.

«Du må komme ned på stasjonen. Nå, med en gang.»

Politioverbetjent Woodward var ikke en vennlig og spesielt hensynsfull sjef. Men som regel pleide han å ha en innledende høflighetsfrase.

Kim tenkte fort. Han ringte henne en søndag ved lunsjtid etter å ha insistert på at hun skulle ta dagen fri. Og noe hadde allerede gjort ham forbannet.

«Jeg er på vei, Stacey. Og ja takk, jeg tar gjerne et glass tørr hvitvin,» sa hun og la på. Hvis sjefen stusset over at hun plutselig kalt ham Stacey, skulle hun forklare ham det senere.

Hun ville ikke vise at hun fikk en hasteordre fra sjefen mens hun sto ansikt til ansikt med den mest avskyelige reporteren hun noensinne hadde støtt på.

Det kunne være én av to ting. Enten ville hun få skikkelig refs for et eller annet, eller så var det noe stort på gang. Og uansett skulle ikke denne kjerringa få trekke noen ondsinnede konklusjoner av samtalen.

Hun snudde seg mot Tracy Frost. «Tro ikke at siste ord er sagt. På en eller annen måte skal du betale for det du har gjort, det skal jeg sørge for. Ta det som et løfte,» sa Kim og åpnet døra.

«Dette skal koste deg jobben!» ropte Tracy etter henne.

«Lykke til,» svarte Kim over skulderen. En nitten år gammel gutt hadde dødd i natt, helt forgjeves. Dette var ikke en av hennes beste dager.

Og hun hadde en følelse av dagen kom til å bli enda verre.

Kapittel 2

Kim parkerte Ninjaen på baksiden av Halesowen politistasjon.

West Midlands-politiet dekket et område med nesten 2,9 millioner innbyggere. Det omfattet byene Birmingham, Coventry, Wolverhampton og området som het Black Country.

Politistyrken var delt inn i ti lokale politidistrikter, deriblant hennes eget distrikt, Dudley.

Kim skyndte seg opp til kontoret i tredje etasje. Hun banket på, gikk inn og bråstanset.

Overraskelsen skyldtes ikke at Woody satt sammen med den ruvende skikkelsen til sjefen sin, politiinspektør Baldwin.

Den skyldtes heller ikke at Woody var kledt i polotrøye i stedet for den vanlige hvite skjorta med epåletter.

Kim var overrasket over at hun kunne se svetteperler på den gyllenbrune skallen hans. Det var ikke mulig å skjule at han følte seg ubekvem.

Derfor ble hun bekymret. Hun hadde aldri sett Woody svett i pannen.

Fire øyne fulgte henne granskende mens hun lukket døra bak seg.

Hun visste ikke om noe hun kunne ha gjort som var egnet til å gjøre dem forbannet begge to. Politiinspektør Baldwin holdt til i Lloyd House i Birmingham, og hun hadde sett ham ofte. På tv.

«Hva gjelder det, sir?» sa hun og så på sin nærmeste sjef. Hun klarte aldri å se på ham uten også å se på det innrammede bildet av den tjueto år gamle sønnen hans i marineuniform. Woody hadde fått tilbake den døde gutten fra Marinen to år etter at bildet ble tatt.

«Sitt ned, Stone.»

Hun gikk bort og satte seg på den enslige stolen som sto midt på gulvet. Så kikket hun fra den ene til den andre for å få et hint om hva dette gjaldt. De fleste samtaler mellom henne og Woody ble ofte innledet med hans forsøk på å kvele stressballen som alltid lå på skrivebordet foran ham. Vanligvis tok hun det som et betryggende tegn på at alt var som det burde være mellom dem.

Nå lå ballen urørt på skrivebordet.

«Stone, det skjedde noe alvorlig i formiddag: En bortføring.»

«Er det bekreftet?» spurte hun umiddelbart. Det hendte ofte at folk ble meldt savnet og funnet igjen etter noen timer.

«Ja.»

Hun ventet tålmodig på fortsettelsen. Selv med en bekreftet bortføring, skjønte hun ikke hvorfor hun satt her foran kriminalsjefen og sjefen hans.

Woody var heldigvis ikke en som lot folk lure for lenge, han gikk rett på sak:

«Det dreier som om to småjenter.»

Kim måtte lukke øynene et sekund og trekke pusten dypt. Aha, nå skjønte hun hvorfor øverste politimyndighet var koblet inn.

«Ligner det på forrige sak, sir?»

Selv om hun ikke hadde vært involvert i etterforskningen for tretten måneder siden, hadde hver eneste person i West Midlands-politiet vært opptatt av saken. Mange hadde bistått med hjelp i den langvarige ettersøkingen.

Kim visste mye om den gamle saken, og det mest tragiske faktumet sto glassklart i hukommelsen: En av jentene var aldri blitt funnet.

Woody avbrøt tankene hennes. «Akkurat nå vet vi svært lite, men i utgangspunktet ligner den på den forrige saken. De to jentene er bestevenninner. De ble sist sett utenfor Old Hill fritidssenter. En av mødrene hadde avtalt å plukke dem opp der klokka halv ett, men bilen hennes ville ikke starte. Begge mødrene fikk en tekstmelding tjue minutter over tolv, som bekreftet at kidnapperne har tatt begge jentene.»

Klokka var ikke mer enn kvart over ett nå. Jentene var blitt bortført for bare en knapp time siden. Men de mottatte tekstmeldingene betydde at det ikke var noe håp om at jentene hadde begitt seg ut på egen hånd. De var ikke hos naboer eller venner, de var rett og slett bortført. Det var ingen tvil.

Kim vendte blikket mot politiinspektøren.

«Hva var det egentlig som gikk galt sist?»

«Unnskyld,» utbrøt han overrasket. Han ventet tydeligvis ikke å bli tilsnakket så direkte.

Kim studerte ansiktet hans mens han prøvde å finne på et svar. Denne mannen hadde mediatrening i å takle direkte spørsmål. Det var ingen rykninger eller antydning til svetteperler i hårfestet. Ikke så overraskende. Han hadde nok av nivåer å skylde på under seg.

Som svar nøyde han seg med å stirre stivt på henne. En tydelig advarsel om at hun burde holde kjeft.

Hun stirret trassig tilbake. «Ja, bare ett av barna kom tilbake, så hva var det som gikk galt?»

«Jeg tror ikke vi skal gå i detaljer om …»

«Sir, hvorfor har du kalt meg inn?» sa hun og så på Woody. Dette var en stor sak, en dobbelt bortføring. Det var en sak for Criminal Investigation Department, ikke for en lokal etterforsker. Ledelsen av en sak som denne, ville måtte dele opp etterforskningen i mange deler. Det måtte gjøres tekniske og taktiske undersøkelser, dør til dør-aksjoner, overvåkningskameraer, media … Woody ville aldri la henne få ansvaret for media.

Woody og Baldwin vekslet et blikk.

Hun hadde på følelsene at hun ikke kom til å like svaret. Hun tenkte først at teamet hennes ville få ordre om å assistere den nasjonale etterforskningsledelsen. I så fall måtte de bare legge bort alle sakene om overgrep, familievold, ran og drapsforsøk som de jobbet med, parallelt med etterforskningen av drapet på Dewain Wright.

«Vil du vi skal gå ut med en etterlysning og at teamet mitt skal …»

«Ingen etterlysning, Stone,» sa Woody. «Ingen omtale i media. Vi legger fullstendig lokk på saken.»

«Å?»

Dette var jo nærmest uhørt i en bortføringssak. Media ville normalt få nyss om saken i løpet av en times tid.

«Ikke noe er nevnt om saken over politiets samband, og for øyeblikket sier ikke foreldrene ett ord til utenforstående.»

Kim nikket. Hun forsto hvorfor. Hvis hun husket riktig, var det samme forsøkt forrige gang, men nyheten hadde sprukket den tredje dagen. Senere samme dag var den ene jenta blitt funnet gående langs en avsides vei. Den andre var aldri blitt funnet.

«Men jeg forstår fremdeles ikke hva jeg …»

«Det er blitt bedt om at du leder denne etterforskningen, Stone.»

Det gikk ti sekunder mens hun ventet på en fortsettelse. Det kom ingen.

«Jeg, sir?»

«Ja, men det er selvfølgelig ikke mulig,» innskjøt Baldwin. «Du er neppe kvalifisert til å lede en etterforskning av denne størrelsen.»

Selv om Kim ikke var helt uenig, var hun fristet til å nevne Crestwood-saken, hvor hun og teamet hennes klarte å ta den som hadde drept fire tenåringsjenter.

Hun snudde seg og så direkte på Woody.

«Hvem har bedt om det?»

«En av foreldrene. Hun bad spesielt om deg, og vil ikke snakke med noen annen. Derfor vil vi at du tar deg av det innledende politiarbeidet, mens vi setter sammen et større team. Når vi har gjort det, rapporterer du tilbake til meg og en ny etterforskningsleder kan overta.»

Kim nikket og forsto, men han hadde fremdeles ikke svart på spørsmålet hennes.

«Kan jeg få navnene til jentene og foreldrene deres?»

«Jentene heter Charlie Timmins og Amy Hanson. Det er moren til Charlie som har bedt om bistand fra deg. Hun heter Karen, og sier hun er en venn av deg. Kjenner du henne godt?»

Kim ristet på hodet. Hun var helt blank. For det første kjente hun ingen Karen Timmins, og for det andre hadde hun ingen venner.

Woody kikket på et papir på skrivebordet.

«Beklager, Stone. Kanskje du kjenner henne bedre under pikenavnet, den gang het hun Karen Holt.

Kim kjente hvordan det rykket til i ryggmargen. Navnet vekket til live en del av fortiden hennes som hun helst ville glemme.

«Uttrykket i ansiktet ditt tyder på at du kjenner denne damen, Stone.»

Kim reiste seg og rettet blikket bare mot Woody.

«Jeg drar og tar meg av de innledende avhørene før jeg overlater saken til den oppnevnte etterforskningslederen, sir. Men jeg kan forsikre deg om at den damen ikke er noen venn av meg!»

Kapittel 3

Kim manøvrerte Ninjaen forbi køen og skulle til å stanse ved lyskrysset. Det røde lyset rakk så vidt å skifte til gult, før den tunge sykkelen skjøt over krysset med et brøl.

I neste rundkjøring strøk kneet faretruende nær asfalten i seksti kilometers fart.

Mens hun kjørte sørover, la hun Black Country bak seg, området som hadde navnet sitt etter de mange slagghaugene av jernmalm og kull fra den industrielle revolusjonen i Midt-England, som preget landskapet fremdeles.

Fra gammelt av var det et bebodd av bønder og småbrukere som også var dyktige smeder og jernarbeidere. Rundt 1620 var det registret tjue tusen smeder innenfor en radius av femten kilometer fra Dudley Castle.

Adressen hun hadde fått oppgitt, var litt overraskende for Kim. Hun hadde ikke forestilt seg at Karen Holt bodde i et av de mer eksklusive boligstrøkene i Black Country. Hun var faktisk litt forundret over at damen levde i det hele tatt.

Da hun nærmet seg Pedmore, lå husene stadig mer tilbaketrukket fra veien. Tomtene ble større og avstanden mellom villaene økte.

Området hadde opprinnelig vært langt ute på landsbygda i Worcestershire, men var blitt slått sammen med Stourbridge etter at boligbyggingen tok fart i mellomkrigstiden.

Hun svingte av Bedlake Road og inn til en oppkjørsel som førte opp til en herskapelig villa. Det knaste i grusen under hjulene til motorsykkelen, og hun plystret imponert for seg selv.

Det var et vakkert hus i viktoriansk stil, de hvite murveggene så nymalte ut.

Hun stanset foran den elegante inngangen med vakre søyler som støttet balkongen i annen etasje. På begge sider var det store vinduer og vakre ornamenter i murverket.

Det var en bolig som ropte ut at du hadde lyktes i livet. Og Kim måtte lure på hva i all verden Karen Holt hadde gjort for komme hit. Hvis Bryant hadde vært her, ville de ha lekt sin vanlige Gjett Prisen-lek, og hennes åpningsbud ville ha vært minst halvannen million pund.

Ved siden av en sølvgrå Range Rover sto det parkert en anonym Vauxhall Cavalier. Med et raskt overblikk konstaterte hun at det ikke var innsyn mot huset fra noen kant. Hun måtte huske å gi alt hun observerte videre til den som Woody utnevnte til etterforskningsleder.

Døra ble åpnet av en politimann som Kim husket fra en tidligere sak. Hun kom inn i en stor hall med et gulv av skinnende Minton-fliser. Midt i rommet tronet et rundt eikebord med den største blomstervasen hun noensinne hadde sett. På hver side av hallen var det ei stor stue.

«Hvor er hun?» spurte Kim.

«På kjøkkenet, sjef. Moren til det andre barnet er også der.»

Kim nikket og gikk forbi den store trappen. En dame kom for å ta henne imot. Det tok Kim noen sekunder å kjenne henne igjen, men den andre kjente tydeligvis Kim med det samme.

Karen Timmins lignet ikke mye på Karen Holt.

De oppklipte jeansbuksene som alltid satt som limt rundt hoftene, var erstattet av et par elegante, smale bukser. De utfordrende, trange toppene som så vidt hadde skjult puppene, var byttet ut med en V-genser som satt løst rundt kroppen. Det blekede, blonde håret hadde fått tilbake sin naturlige kastanjefarge og hadde en pen, tekkelig frisyre som rammet inn ansiktet.

Det var utført kosmetisk kirurgi også. Ikke mye, men nok til å forandre ansiktet litt. Antakelig nesen, tenkte Kim. Karen hadde alltid hatet nesen sin, og Kim husket den som ganske stor.

«Å, Kim, gudskjelov. Takk for at du kunne komme, hjertelig takk.»

Kim lot henne beholde hånden i minst tre sekunder, før hun trakk den til seg.

En annen dame dukket opp ved siden av Karen. De redde øynene fikk plutselig et glimt av håp.

Karen gikk litt til siden. «Kim, dette er Elizabeth. Moren til Amy.»

Kim nikket til damen. Øynene hennes var svarte av utflytende mascara. Det rødbrune håret var klippet i en kort bollefrisyre. Hun hadde noen flere ekstra kilo enn Karen, og var kledd i kremfargede chinos og en kirsebærrød genser.

«Og du er moren til Charlie?» spurte Kim og så på Karen.

Hun nikket iherdig.

«Har dere funnet dem?» spurte Elizabeth spent.

Kim ristet på hodet, mens hun fulgte dem tilbake til kjøkkenet.

«Jeg er bare her for å samle noen opplysninger, før …»

«Hva? Skal du ikke hjelpe oss med å finne …»

«Nei, Karen, det settes sammen en etterforskningsgruppe akkurat nå. Jeg er bare her for å få noen innledende opplysninger.»

Karen åpnet munnen for å protestere, men Kim holdt opp hånden og ga henne et avvæpnende smil.

«Jeg kan love dere at de beste etterforskerne vi har, vil bli satt på jobben, folk med mye mer erfaring i denne typen saker. Jo fortere dere gir meg informasjon, jo fortere kan jeg gi det videre og få barna deres trygt hjem igjen.»

Elizabeth nikket og forsto hva hun sa, men Karen stirret på Kim med et skeptisk blikk. Ja visst, det var et blikk hun kjente igjen.

Og akkurat som da de var tenåringer, valgte Kim å ignorere det.

«Dere har mottatt tekstmeldinger?» sa hun.

Begge holdt fort fram mobilene sine. Hun tok Karens først og leste den kalde, svarte teksten.

Ikke gjør noe overilet. Charlotte kommer ikke hjem i dag. Dette er ingen bløff. Jeg har datteren din.

Kim rakte mobilen tilbake til Karen, og tok Elizabeths.

Amy kommer ikke hjem i dag. Dette er ingen bløff. Jeg har datteren din.

«Ja vel, fortell meg nøyaktig hva som skjedde,» sa hun og ga mobilen tilbake.

De to damene satte seg ved den høye bardisken på kjøkkenet. Karen tok en slurk av kaffen, før hun sa noe. «Jeg slapp dem av utenfor fritidssenteret i morges …»

«Når da?»

«Kvart over ti. Treningen starter halv elleve og slutter kvart over tolv. Jeg kommer alltid og henter dem halv ett …»

Kim hørte skjelvingen i stemmen til Karen, der hun kjempet mot gråten. Elizabeth la en hånd over den ledige hånden til Karen for å få henne til å fortsette.

Karen svelget. «Nøyaktig som avtalt, gikk jeg ut for å kjøre å hente dem. De sitter alltid og venter inne i resepsjonen til jeg kommer. Men bilen min ville ikke starte … og så fikk jeg tekstmeldingen.»

«Har dere videoovervåking rundt huset?» spurte Kim. Hun måtte anta at bilen var blitt tuklet med av noen som hadde sneket seg inn på tomten.

Karen ristet på hodet. «Hvorfor skulle vi ha det?»

«Ikke rør bilen igjen,» sa Kim. «Kanskje krimteknikerne finner noe der.»

Det var mulig, men lite sannsynlig. «Kidnapperne må ha hatt god kjennskap til rutinene dine.»

Elizabeth så spørrende på henne. «Er det flere kidnappere?»

Kim nikket. «Jeg vil tro det. Jentene deres er ni år gamle. Ikke lett å holde styr på begge to alene. En kamp mellom en voksen og to jenter ville være vanskelig å takle. Det ville vekke oppsikt.»

Elizabeth utstøtte et svakt klynk, men Kim kunne ikke hjelpe for det. Gråt ville ikke bringe jentene deres tilbake. I så fall ville hun gladelig ha felt noen tårer selv.

«Har noen av dere lagt merke til noe uvanlig i det siste? Ansikter eller biler som har dukket opp og som dere har kjent igjen? Kanskje en følelse av å bli iakttatt?»

Begge damene ristet på hodet.

«Har jentene deres nevnt noe spesielt? Kanskje om å bli tilsnakket av fremmede?»

«Nei,» sa de i kor.

«Hva med fedrene?»

«De er på vei hjem fra golfbanen. Vi klarte å få kontakt med dem like før du kom.»

Det var svar på det meste av spørsmålene. Begge fedrene var tydeligvis i bildet, så noen strid om omsorgsrett kunne utelukkes. Det var også tydelig at de to familiene var nære venner.

«Nå må dere svare meg ærlig: Har dere tatt kontakt med noen andre, venner, slektninger?»

Begge ristet på hodet, og Karen tok ordet. «Politimannen vi snakket med, sa at vi ikke skulle snakke med noen før en eller annen tok kontakt.»

Det var et godt råd, ettersom bortføringen var blitt bekreftet. Jentene var ikke savnet. De var bortført.

«Hva i all verden skal vi gjøre, betjent Stone?» sa Elizabeth.

Kim visste selvfølgelig at den naturlige reaksjonen deres ville være å begynne å lete, kjøre rundt, gå manngard, gjøre noe. Jentene hadde vært borte i drøyt halvannen time. Og det kom til å bli mye verre enn dette.

Hun ristet på hodet. «Ingen ting. Vi må gå ut fra at dette er en planlagt bortføring, begått av folk som vet hva de gjør. De kjenner familienes rutiner og har holdt øye med dere. Jentene har høyst sannsynlig blitt lokket ut fra resepsjonen på fritidssenteret på en av tre måter. Den første er av en person som de kjenner. Den andre er av en person som de oppfatter som en de kan stole på. Den tredje er med fristelser.»

«Fristelser?» sa Karen.

Kim nikket. «Jentene deres er for gamle til å bli overtalt med søtsaker, så det er mer sannsynlig at det for eksempel dreier seg om en kattunge eller en hundevalp.»

«Å, gud,» stønnet Elizabeth. «Amy har tryglet om å få en kattunge i flere måneder.»

«Det er ikke mange barn som kan motstå en sånn fristelse,» nikket Kim. «Det er jo derfor det virker bestandig.»

Hun trakk pusten dypt. «Hør her, det kommer til å bli lagt fullstendig lokk på denne saken i media. Ikke ett ord i pressen.»

De trengte ikke å få vite hvorfor ennå. Jo mindre de visste om den forrige saken, jo bedre.

Kim fortsatte. «Det vil altså ikke bli igangsatt noen leteaksjon. Det har ingen hensikt. Vi kommer ikke til å finne dem ved å gå manngard. Denne forbrytelsen er planlagt, og de har allerede tatt kontakt. Jentene deres er ikke satt av ute i en åker et eller annet sted og venter på å bli funnet.»

«Men hva er det de vil?» sa Karen.

«Det er jeg sikker på at dere får vite, men inntil de tar kontakt igjen, må dere holdt tett. Ikke engang resten av familien må få vite noe. Uten unntak. Hvis pressen får tak i dette, vil etterforskningen bli mye vanskeligere. Hundrevis av mennesker som begynner å finkjemme nærområdet, vil ikke bringe jentene deres tilbake.»

Kim kunne se tvilen lyse i ansiktene deres, og det ville bli noen andre som måtte kjempe den kampen med dem. Men foreløpig kunne hun ikke gjøre annet å pålegge dem fullstendig taushet. I alle fall til hun kom tilbake til stasjonen og det ble en annens problem.

«Det er en helt naturlig reaksjon at dere gjerne vil at alle dere kjenner skal være på utkikk, og at dere selv brenner etter å dra ut å lete. Men det vil ikke føre til noe,» sa Kim og reiste seg. «Leder for etterforskningen vil være her snart. Det er fint hvis dere bruker tiden til å lage en liste over folk som dere kanskje må kontakte i løpet av de nærmeste dagene, for å forklare hvorfor jentene ikke kommer på skolen eller dere selv ikke kommer på jobb og må avlyse avtaler.»

Karen stirret helt lamslått på henne. «Men jeg vil at … kan ikke du …»

Kim ristet på hodet. «Dere har behov for noen med mer erfaring i bortføringssaker.»

«Men jeg vil at …»

Før hun rakk å fullføre, hørtes barnegråt fra rommet ved siden av. Elizabeth reiste seg fra stolen. Kim gjorde seg klar til å gå.

Karen grep henne i armen. «Vær så snill, Kim …»

«Jeg kan ikke ta saken, Karen. Jeg har ikke erfaring nok. Jeg beklager, men jeg lover deg at den etterforskeren som får oppgaven, vil gjøre alt for å …»

«Er det fordi du ikke kunne fordra meg, da vi var yngre?»

Kim stivnet til. Det hun sa, var helt riktig, men Kim kunne ikke la det styre beslutningene hennes nå, da livet til to småjenter sto på spill.

Det var frustrerende å ikke kunne hjelpe de to desperate mødrene, men sjefene hennes hadde jo gjort det klinkende klart at dette ikke var hennes sak.

«Men hvorfor akkurat meg, Karen?»

Karen fortrakk munnen til et ørlite smil. «Husker du da vi var plassert som fosterbarn hos Price-familien, og joggeskoene til Mandy var helt utslitt og hullet? Du spurte Diane om hun kunne få et nytt par, og fostermor sa nei.»

Mandy hadde vært ei sjenert, stille jente som sjelden sa noe. Fotsålene hennes var blitt helt såre og opprevet med et hint av utslett etter grus.

«Selvfølgelig husker jeg det,» sa Kim. For henne var det fosterfamilie nummer sju. Hennes siste.

«Jeg husker hva du gjorde. Du fant ut hvor mye de fikk betalt hver måned for å ta seg av oss. Så skrev du ned hva de betalte for maten, husleie og andre utgifter.»

Joda, Kim hadde sett hva de handlet på formiddagen hver lørdag, og så hadde hun gått rundt på kjøpesenteret og notert hva alt sammen kostet. En kveld hadde hun sittet til sent på natt og gått gjennom regningene for hele husholdningen.

«Og etter en måned viste du dem et brev som du tenkte å sende til barnevernskontoret.»

Familien hadde satset stort på omsorgstjenester og hadde alltid tatt imot de eldste barnevernsbarna fordi det var best betalt.

«Jeg husker fremdeles hva som skjedde etter at du truet dem med det brevet,» sa Karen med et trist smil som ikke nådde opp til øynene. «Vi fikk nye joggesko alle sammen.» Hun ristet på hodet. «Vi visste ikke noe om deg den gangen, Kim. Du ville ikke snakke med noen om fortiden din. Du snakket i det hele tatt veldig lite. Men det var noe spesielt ved deg – en fast besluttsomhet.»

Kim måtte nesten smile. «Så du vil at jeg skal lede denne etterforskningen fordi jeg sørget for at du fikk nye joggesko?»

«Nei, Kim. Jeg vil at du skal ta denne saken fordi jeg vet at hvis du bestemmer deg for å hjelpe oss, kommer jeg til å se datteren min igjen.»