Frid Ingulstad

104

Sønnavind

Et farlig bekjentskap

Personene i Sønnavind:

Elise Thoresen, forfatterinne

Johan Thoresen, Elises ektemann

Sigurd, Elise og Johans sønn

Hugo Ringstad, Elises sønn

Ingjerd, Hugos kone

Påsan, Hagbart og Rudolf, deres voksne sønner

Grete, Påsans kone

Magnus, Ingjerd og Hugos fostersønn

Elvira, Elise og Johans datter

Sigulf Pettersen, Elviras ektemann

Ragnhild, Elviras datter

Nicolas, Ragnhilds ektemann

Miriam og en nyfødt sønn, Ragnhild og Nicolas’ barn

Sigurd, Elise og Johans sønn

Rosalind, Elises barnebarn (datter av avdøde Jensine)

Anders, Rosalinds ektemann

Lillegutt, Rosalinds sønn

Jostein, jøde, Elise og Johans fostersønn

Hugo Hagbart, Sebastians sønn, odelsgutt på Ringstad

Evert, Elise og Johans pleiesønn

Torunn, Everts kone

Gunnhild, Torunns lillesøster og Torunn og Everts fosterdatter

Henrik, Elise og Johans pleiesønn

Adele, Henriks kone, datter av Elises søster Hilda

Karoline og Johan Sverre, Henriks barn

Hilda Kvam, Elises søster

Sverre Kvam, Hildas ektemann

Maren, Hildas adoptivdatter

Sylvia og Jensine, Hildas barnebarn

Peder Løvlien, Elises bror

Pauline, Peders kone

Birger, Peder og Paulines fostersønn

Solveig og Marie, Peders døtre

Sylvia, enke etter Elises bror Kristian, nå gift med Otto

Olaug, Teodor og Morten, venner av Elise og Johan

Forrige bok, Ført bak lyset, endte sånn:

En full mann kom ravende imot Elise. Det var en diger brande av en mann, og hun klarte ikke å dra kjensel på ham til tross for at hun mente å kjenne alle mannfolk i strøket. En fremmed fyllik, det var ikke bra. Kanskje han var voldelig også. I det fjerne hørte hun den iltre bjeffingen til Pelle, hun ble svett ved tanken på alle som sikkert hadde våknet av alt levenet.

Mannen nærmet seg. «Er’e du som eier den fillebikkja?» brølte han mot henne. «Hører’u’kke atte’n vekker hele nabolaget?»

«Jo, det er derfor jeg strever med å få tak i den,» ropte Elise tilbake.

Han kom enda nærmere. Da hun ville gå forbi, sperret han veien for henne. Plutselig satte han i en skoggerlatter. «Og jeg som trudde det var Synnøve Solbakken, også er’e bare ei gammal kjerring!»

«Slipp meg forbi, jeg må få tak i hunden min.»

«Jeg veit ikke jeg, gamle søta. Hva er’e som henger neafor frakken din? Jeg trur jammen det er nattserken te gamla! Klissvåt!» Han lo høyt. «Har’u pissa på ræ?»

«Slipp meg forbi!» Elise var så sint at hun skalv. «Hører du ikke hvordan hunden min bærer seg? Du sa selv at den vekker hele nabolaget.»

«Ålreit, da får’u få gå, da.» Han tok et skritt til siden, mistet balansen og falt.

I det samme dukket to menn opp, de virket påseilet, de òg.

«Vær så snill og hjelp meg!» tagg Elise. «Den fulle mannen der sperret veien for meg.»

De hjalp fylliken opp, og det lot heldigvis til at det var gått bra med ham. Elise hastet av gårde det siste stykket og var endelig fremme og fikk se Pelle stå og bjeffe iltert og pipe utenfor inngangsdøren. Hun tok båndet på ham og kom seg vekk det forteste hun kunne.

Hun var fullstendig utkjørt da hun kom frem til grinden hjemme, lukket den omhyggelig etter seg og hastet ned trappen og rundet hushjørnet. Da sperret hun øynene opp. Gangdøren sto på vidt gap. «Johan!» skrek hun livredd. «Johan?!»

1

Verksmesterboligen, juli 1959

Elise styrtet bort til trappen. Hun var helt sikker på at hun hadde lukket døren etter seg, og den kunne ikke gå opp av seg selv. Det måtte være Johan som hadde gått ut! Hun ble rasende på seg selv. Hun syntes jo at han ropte etter henne, men trodde hun hadde hørt feil. Nå kunne han ha vandret ut i regnet i bare nattskjorten, og det var han altfor svak til å tåle.

Hun løp gjennom gangen og kjøkkenet med de sølete slagstøvlene på og stormet inn på kammerset. Sengen var tom. Hun snudde seg. «Johan! Johan, hvor er du?» Men det kom ikke noe svar. Hun løp bort til stuedøren og åpnet den, men det var som hun fryktet, han var ikke der heller. I neste øyeblikk var hun på full fart ut av huset igjen.

Det hadde begynt å lysne, men regnværet gjorde det vanskelig å se. Hennes første tanke var fossen. Ropende og skakende av redsel sprang hun nedover til elvebredden og fortsatte bort til der det virkelige stryket begynte, men det eneste hun hørte, var fossebulderet, suset fra trærne og styrtregnet.

Gråten satt i halsen mens hun så seg rundt. Panikken grep henne. «Kjære Gud, la meg finne ham! Vær så snill!» Hun begynte å løpe oppover igjen mens Pelle kom byksende etter henne, tydelig lykkelig over å få en ekstra tur midt på natten. Hun registrerte så vidt at gangdøren sto på vid vegg fremdeles, men Johan kunne ikke ha gått inn uten at hun merket det.

Han kunne ikke ha gått opp til grinden og kommet seg ut på veien heller. Aller minst ha gått bort til brua. Hun hadde ikke vært borte så veldig lenge. Det var kort vei opp til Holsts gate, og da hun hastet hjem igjen, ville hun ha sett ham hvis han var kommet utenfor gjerdet.

Hikstende av redsel snudde hun seg for å gå nedover mot fossen enda en gang. Blikket gled tilfeldig opp mot gangdøren igjen selv om hun visste at han ikke kunne ha kommet seg tilbake uten at hun merket det.

Da skvatt hun. Skimtet hun ikke noe hvitt som rørte seg inne i gangen? Hun gjorde helomvending og løp andpusten bort til trappen og styrtet inn.

Der sto Johan, barbent og i bare nattskjorten, og så på henne med forundret blikk. «Har du vært ute i dette været?»

«Hvor har du vært?» raste hun mot ham. Skrekken gjorde henne sint.

«Jeg måtte bare på toalettet.»

«Men gangdøren sto jo på vidt gap!»

«Ja, det var merkelig. Jeg syntes det var kaldt her. Dessuten blåser det ute.»

«Det høljeregner! Jeg er våt inn til skinnet.»

«Du burde vente med å gå tur til det blir bedre vær.»

«Pelle hadde rømt. Jeg var nødt til å få tak i ham før han vekket hele nabolaget.»

«Stakkars! Det er nok den tispen igjen. Det er sannelig ikke godt å være hund.» Han snudde seg og tuslet tilbake til kammerset mens Elise dro av seg de våte klærne.

Gangdøren kunne ikke ha gått opp av seg selv. Hadde Johan åpnet den, eller var det hun som ikke hadde lukket den forsvarlig etter seg? Det kunne da ikke være noen annen? Hun så seg rundt. Hadde det vært uvedkommende på besøk?

En ekkel følelse rislet kaldt nedover ryggen. Det hadde stått noe i avisen for et par dager siden. Noe om mistenkelige personer som ikke var kjent her i strøket, og som var mistenkt for å ha begått innbrudd.

Hun viftet den ubehagelige tanken bort, og endelig kunne hun få på seg en tørr nattkjole og krype til køys etter å ha tørket labbene til Pelle.

Søvnen ville ikke komme. Hele tiden så hun for seg gangdøren. Johan ville aldri ha åpnet den og latt den bli stående slik. Hun selv ville heller aldri ha gått ut uten å lukke den forsvarlig etter seg. Hvordan kunne det da ha skjedd?

Med ett husket hun noe. Da hun kom hjem og akkurat hadde kommet rundt hushjørnet, hadde hun tråkket på et eller annet. Hun hadde ikke tenkt over det da, hun hadde vært altfor forskrekket fordi døren sto åpen, men nå kom det tilbake til henne. Det kunne ikke ha vært en stor gjenstand, men hun hadde kjent den til tross for at hun hadde på seg slagstøvler. Hvis hun ikke hadde vært så oppskaket, ville hun ha stoppet og bøyd seg for å se hva det var.

Det kunne ha vært en spiker eller noe annet hardt som ikke gikk i stykker da hun tråkket på den.

Johan hadde sovnet igjen og snorket lavt og rolig. For et velsignet godt sovehjerte han hadde! Tenk å kunne legge hodet på puten og falle i søvn med det samme!

Hugo lå sikkert våken, han også. Stakkars, så vondt han måtte ha det. Han som hadde øvd seg så godt på talen han skulle holde for brudeparet! Hva i himmelens navn kunne Helene ha sagt til ham for å få ham til å holde seg hjemme? Han hadde antakelig ikke noe valg, hadde Ingjerd sagt. Hun var sikker på at Helene måtte være gal og hadde foreslått for ham at han skulle kontakte politiet.

Det ville ikke gjøre saken bedre i folks øyne, skam og skandale ville det bli uansett. Elise trakk pusten i et skjelvende sukk.

I neste øyeblikk var hun igjen tilbake til det som hadde skjedd nå nylig. Hun forsto ikke selv hvorfor tankene stadig kretset rundt det hun hadde tråkket på ved hushjørnet. Det kunne umulig ha noe med den åpne døren å gjøre.

Hun kikket bort mot vinduet. Selv om rullegardinen var nede, kunne hun se at det var blitt helt lyst ute. Siden regnet hadde stilnet, hadde det kanskje klarnet opp og blitt pent igjen. Slik det hadde vært under nesten hele bryllupsfesten. Det var først da de skulle hjem at de oppdaget at det var i ferd med å blåse opp til uvær. Det var rart hvor fort det kunne snu.

Johan snudde på hodet og glippet med øynene. «Er det morgen?» kom det forundret. «Jeg drømte så rart,» la han til. «Jeg drømte at du gikk ute i regnværet i bare nattkjolen!» Han lo lavt.

«Det var ingen drøm, Johan. Pelle rømte da jeg slapp ham ut fordi han pep ved døren.»

«Nå igjen? Stakkars deg, jeg synes ikke du gjør annet enn å løpe etter ham.»

Elise akte seg ut av sengen. Hun kunne like gjerne stå opp selv om det var tidlig på morgenen.

Da hun begynte å kle på seg, oppdaget hun den våte nattkjolen som lå slengt over stolen. Ordene til den gamle fylliken gjenlød i ørene hennes: «Også er’e bare ei gammal kjerring!»

Ja, det er jo det du er, sa hun til seg selv. Av barn og fulle folk får man høre sannheten.

Solen skinte inn av kjøkkenvinduet og lettet litt på humøret. Johan hadde klart å få på seg det meste av klærne og var i godt humør, det gjorde også dagen lysere. Og tanken på at Grete og Påsan fikk fint vær på bryllupsreisen til Holmsbu, gledet henne mer enn noe annet.

Først da hun var på vei ut for å hente avisen, kom hun igjen til å tenke på at hun hadde tråkket på noe hardt da hun kom farende rundt hushjørnet i natt. Hun gikk langsomt og stirret ned for hvert skritt hun tok.

Da oppdaget hun det og bøyde seg fort ned. Det var en spiker. Nei, det var det ikke, den hadde en krok i den ene enden. Hun stakk den i forklelommen og fortsatte opp til postkassen.

Da Johan og hun litt senere satt ved frokostbordet på kjøkkenet, husket hun dingsen hun hadde i lommen, og tok den frem. «Denne lå rett utenfor her. Jeg tråkket på den da jeg kom hjem etter å ha hentet Pelle i natt.»

Johan tok imot og så forbauset på den. «Det er en låsedirk.»

«En hva for noe?»

«En dirk. Slik som innbruddstyvene bruker for å bryte seg inn hos folk.»

Elise lo. «Det er vel ikke du som har slikt liggende i redskapsboden?»

Han så forvirret på henne. «Redskapsboden? »

«Jeg bare tøyser. Drikk opp kaffen din, så tar vi oss en tur ut. Det er vått i gresset, så det er best å ha på seg tykke sko.»

«Kanskje jeg finner flere låsedirker?» sa hun for spøk da de en stund senere ruslet litt frem og tilbake foran huset. Bakken skrånet, det var vanskelig å gå for en som var ustø til bens, men hun holdt Johan i armen og sørget for å gå der det var flatest.

De var kommet frem til hushjørnet igjen da hun plutselig oppdaget noen tydelige fotspor i den sølete stien opp til grinden. Det var store spor og kunne ikke være etter slagstøvlene hennes. Digre herrestøvler! tenkte hun. I det samme så hun den åpne gangdøren for seg igjen.

Hadde det vært uvelkomne her i natt? Noen som hadde sett henne løpe etter Pelle og ville benytte anledningen mens hun var borte? Noen uærlige folk som gikk med dirk i lommen?

Men da ville de ikke latt gangdøren bli stående oppe. Hvis da ikke Johan hadde overrasket dem da han skulle ut på toalettet … Hun hutret. De hadde aldri pleid å låse dørene her på Sagene. Her var det bare ærlige folk, sa hun bestemt til seg selv. Men det hadde stått om innbrudd i avisen, om noen mistenkelige karer som kom fra en annen kant av byen. Så ekkelt å tenke på at det kunne vært noen her akkurat da hun var ute og lette etter Pelle! Kanskje de hadde stått like ved og sett henne gå inn. Og hun hadde lagt seg til å sove uten å ane at det fantes skurker like utenfor døren!

Hun ville ikke nevne det for Johan. Ikke nå som han surret mer enn før. Han ville bare bli engstelig. Hun ville forsøke å glemme det selv også, hun hadde nok med å engste seg for Rosalinds forestående fødsel, Hugos vanskeligheter og Anders’ forsvinningsnummer. Kanskje det mest bekymringsfulle av alt var Elviras magesmerter. Og det faktum at hun hadde påtatt seg ansvaret for gamle Jeremias.