Stefan Kölsch

Gode vibrasjoner

Musikkens helsebringende kraft

Oversatt av Mette-Cathrine Jahr

Stefan Kölsch

Gode vibrasjoner

Musikkens helsebringende kraft

Oversatt av Mette-Cathrine Jahr

Tilegnet mine venner – og alle som har lyst til å bli mine venner – mine barn og min kone, som alltid med en engels tålmodighet lytter til mine lange utredninger som svar på spørsmål som like gjerne kunne ha blitt besvart med en eneste setning.

Forord

Hva er det som skiller menneskene fra dyrene? Noen forskere sier: «språk», «matematikk», «sjakk». Douglas Adams sier: «hjulet, New York, krigene». Og jeg sier: «musikk».

Musikk betinger den enkleste mentale funksjonen som nettopp skiller menneskene fra dyrene: Mennesker kan holde takten i en gruppe, klappe takten sammen – raskt eller langsomt, ja, til og med gjøre det raskere eller langsommere sammen. Det som virker lett og greit for oss, er noe ingen andre arter kan. Vi kan også danse, synge eller spille instrumenter sammen.

Det å lage musikk sammen med andre fremkaller gode følelser. Og disse følelsene setter i sving helsebringende krefter. Under evolusjonen ga dette menneskene en viktig fordel: lengre levetid. Denne fordelen innebærer dessuten at musikk fremmer sosialt samhold og kan styrke innsatsviljen og utholdenheten vår. Da polarforskeren Ernest Shackletons skip Endurance ble knust av pakkisen for mer enn hundre år siden, måtte mannskapet hans kjempe seg gjennom den bitende kalde vinden i Antarktis. Livbåtene trakk de etter seg i tau gjennom snøen. Mennene kunne bare ta med seg ting som var helt vesentlige for at de skulle overleve: mat, kokekar, klær, telt og – banjoen! Senere skrev Shackleton at mennene var så fulle av lengsel og smerte at noen av dem rett som det var hadde lyst til å gi opp og dø. Det virket mer fristende å sovne inn enn å fortsette å lide. Og nettopp i slike øyeblikk var det musikken som oppmuntret mennene, ga dem nytt mot og motiverte dem til å holde ut. Hele mannskapet på 28 nådde til slutt levende frem til Elefantøya i Sør-Shetlandsøyene, og de var reddet. Shackleton skriver at det var flere som ikke ville ha overlevd uten musikken – den «livsviktige mentale medisinen».

Når musikk «gleder sinnet», som Johann Sebastian Bach sa, blir vi ikke bare modigere og mer utholdende, men musikken virker også styrkende og helsebringende. Og det er nettopp det denne boken handler om: Jeg skal forklare hvordan musikk fremmer både helse og velvære, men også vesentlige legende prosesser. Du skal få vite hva som skjer i hjernen, og hvordan musikk virker fornyende på både hjernen og resten av kroppen. Ved sykdom kan musikk ha en nærmest mirakuløs effekt: Pasienter med Parkinson begynner å danse, pasienter med Alzheimer husker ting igjen, mennesker som har mistet taleevnen etter et slag, kan fremdeles synge og på den måten lære å snakke igjen, lammede slagpasienter kan bevege seg igjen, og pasienter i såkalt våken koma reagerer plutselig på musikk. Det som høres ut som om det er hentet fra Bibelen, er i de senere årene undersøkt og dokumentert i revolusjonerende vitenskapelige studier.

For å skrive denne boken har jeg gjennomgått hundrevis av studier, som jeg skal formidle på en enkel og lettfattelig måte. Noen av disse har jeg selv gjennomført som gruppeleder ved Max-Planck-instituttet for kognitiv nevrovitenskap i Leipzig, ved Harvard Medical School i Boston, ved Freie Universität Berlin og ved Universitetet i Bergen.

Noen av disse studiene viser at menneskets musikalske natur kommer til syne allerede hos små barn helt ned i spedbarnsalderen. Derfor kan alle, unge så vel som gamle, med eller uten musikkutdannelse, nyte godt av musikkens helsebringende virkninger. Jeg skal vise hvordan mennesker kan bruke musikk for å få bedre helse, og hvordan musikk kan bidra til at vi mestrer hverdagens krav og utfordringer på en bedre måte. Fra mitt ståsted som professor i biologisk og medisinsk psykologi skal jeg fortelle om mange oppdagelser fra hjerneforskningen. Men siden jeg også har studert musikk og sosiologi, vil jeg i tillegg belyse noen temaer ut fra samfunnet vårt – og naturligvis ut fra musikken. Boken er også skrevet slik at du lett kan hoppe over et avsnitt hvis du skulle ønske det. Kapitlene må ikke leses i en bestemt rekkefølge.

I noen år nå har jeg fra tid til annen holdt konserter, noen ganger kombinert med foredrag om musikkens helsebringende kraft. Ved slike anledninger klarer jeg dessverre aldri å svare på alle spørsmålene jeg får. Noe som alltid rører meg, er tilbakemeldingene jeg får fra folk. En lege fortalte meg at uten musikk hadde han ikke klart seg gjennom eksamensperiodene; en mann fra det tidligere Øst-Tyskland (DDR) fortalte meg at han ikke ville ha overlevd uten den oppmuntringen musikken ga ham; og en dame med Parkinsons sykdom fortalte at musikken gjorde sykdommen lettere å bære.

Men disse virkningene er faktisk vitenskapelig belagt, og i denne boken vil jeg blant annet vise hvilke slutninger vi kan trekke av dette. Med denne boken ønsker jeg å dele min begeistring for dette spennende forskningsfeltet, men først og fremst formidle hva vitenskapen så langt har kommet frem til. Hvordan kan vi bruke musikk for å holde oss friske, eller for å bli friske? På hvilken måte virker musikken helsebringende og gjenoppbyggende? Hvordan påvirker musikk det som skjer i hjernen og resten av kroppen? Det er disse spørsmålene denne boken dreier seg om.

Musikk kan være et meningsfylt og svært effektivt supplement til skolemedisinen, og noen ganger til og med et virkningsfullt alternativ. De helsebringende virkningene av musikk, som ofte kan frembringes med de enkleste midler, er fremdeles altfor lite benyttet mange steder. I Gode vibrasjoner peker jeg på de viktigste punktene – på tvers av fagområder – som alle burde kjenne til for sin egen helses skyld, og forklarer så enkelt som mulig hvordan vi kan styrke kroppens egen helbredelseskraft med musikk.

Innledning: Musikkens innvirkning på helsen

Michael var en ung mann som hadde gått til nevrologisk behandling i lang tid for alvorlige epileptiske anfall som han fikk flere ganger i måneden. I årevis hadde han også lidd av mutisme: Michael kunne riktignok snakke og forstå hva andre sa, men det var flere år siden han selv hadde sagt noe. Både leger og en psykoterapeut hadde prøvd forskjellige intensive medisinske behandlinger, men de hadde hverken klart å kontrollere de alvorlige epileptiske anfallene med medikamenter eller kurere stumheten hans. Skolemedisinen visste snart ikke sine arme råd – men så fikk den behandlende nevrologen heldigvis den ideen at han kunne anbefale musikkterapi, for Michael var glad i musikk, og som barn hadde han ofte sunget sanger sammen med bestefaren sin. Og slik kom Michael til Karsten Becker, en musikkterapeut og fremragende gitarist, som har vært min nære venn helt siden vi studerte musikk sammen.

Da Michael kom til den første avtalen med Karsten Becker, hadde han på seg hodebeskytter. Han virket helt lukket og satt med bena trukket opp under seg. Det var ikke mulig å få øyekontakt med ham eller få i stand noen form for verbal kommunikasjon. Terapeuten hadde satt frem noen instrumenter – det kunne jo tenkes at Michael ville få lyst til å prøve et av dem. Han rørte dem imidlertid ikke og tok ingen kontakt med terapeuten. Karsten Becker gikk bort til lydsengen (en slags trebenk med strenger under som gir vibroakustisk musikk) og begynte å klimpre på strengene. Etter noen minutter reiste Michael seg og gikk rundt i rommet, og da begynte terapeuten å spille til Michaels skritt: Alt etter hvordan Michael beveget seg, spilte terapeuten raskere eller langsommere, og høyere eller mer dempet. Det så ut som om Michael syntes at denne «improvisasjonen» var morsom. Musikken inspirerte ham tydeligvis til å fortsette å gå, noen ganger fortere, andre ganger langsommere.

Etter den vellykkede introduksjonstimen kunne Karsten Becker ta opp denne tråden neste gang de møttes: Nå «spilte» de sammen – musikkterapeuten med lydsengen, Michael med skrittene sine. På den måten fikk de direkte kontakt med hverandre gjennom musikken og kommuniserte med hverandre, om enn ikke med ord (Michael hadde jo ikke snakket på flere år). Da timen var over og Michael var på vei ut av døren sammen med assistenten sin, snudde han seg og spurte helt tydelig: «Og danse?» Karsten Becker ble så henrykt at han straks grep gitaren og spilte en munter jive, som Michael og assistenten hans danset løssluppent til, mens de knipset med fingrene.

I de neste ukene og månedene fortsatte utviklingen, skritt for skritt, noen ganger raskt, andre ganger svært tregt. Musikken bidro til å bygge opp tilliten til terapeuten. Karsten Becker snakket, kommenterte og prøvde å motivere Michael til å være aktivt med i hver time. Stadig oftere svarte Michael med «ja» eller «nei». Etter en stund våget han for første gang å spille på lydsengen sammen med terapeuten. Begge klimpret på strengene, dels svært lavt, dels så høyt det gikk an. Dermed oppsto det musikalske øyeblikk som knapt kunne ha vært mer intense i sitt emosjonelle uttrykk. Michael hørte ofte på disse opptakene, og i de neste timene spilte de som regel sammen på lydsengen. Etter samspillet malte Michael til musikkopptakene – først med bare én farge, men etter hvert med stadig flere farger. Dessuten oppdaget Karsten Becker at Michael kunne synge, og var glad i å synge, selv om han knapt sa noe. De sang sanger som Michael kjente fra han var barn. Nå snakket Michael stadig mer, riktignok fremdeles litt stotrende til å begynne med, og i korte sekvenser, men etter hvert kunne han gjøre seg forstått i hverdagen.

Nå kan Michael snakke helt vanlig med både kjente og ukjente. De epileptiske anfallene har nesten opphørt, og han trenger ikke lenger gå med hodebeskytter. Michael lærer nå til og med å spille gitar, som Karsten Becker, og fysisk sett har han blitt riktig livlig. Han har planer for livet og vil gjerne ta en utdannelse.

Selv om Michael fikk tale- og språkterapi og epilepsimedisiner i tillegg til musikkterapien, og kombinasjonen av de forskjellige behandlingene sannsynligvis var ideell for ham, var det musikken som førte til det avgjørende gjennombruddet. Musikken frigjorde noe i ham og fikk satt ham i gang. Den effektive virkningen av musikk er her så åpenbar at den behandlende legen ikke er i tvil om at det i dette tilfellet var nødvendig med musikkterapi, uten at det erstattet andre behandlingsformer.

Forskningen på musikkens terapeutiske virkninger er i sterk utvikling: Frem til år 2000 var det bare publisert noen få hundre arbeider om dette, mens det nå er publisert flere tusen. Blant disse er det mange som forteller om positive resultater, selv om det ofte er vanskelig å påvise musikkens helsebringende effekt. I medisinsk-farmakologisk forskning blir studier for det meste gjennomført med en så minimal behandlingsprotokoll som mulig. For eksempel blir et nytt medikament inntatt så og så ofte i form av en pille, mens en kontrollgruppe i stedet får en placebo-pille – ferdig. Dermed er det lett å kontrollere det svært overskuelige behandlingsparametret helt nøyaktig. Virkningen av musikk eller musikkterapi er imidlertid ikke like lett å påvise. Er det virkelig musikken som har den avgjørende effekten, eller snarere gruppeerfaringen, det personlige forholdet til terapeuten, adspredelsen – eller faktisk en kombinasjon av alt dette? Hvilken del av virkningen kan være en placebo-effekt? Hvordan kan man på tross av en nøye definert klinisk studieprotokoll ta for seg hver pasient individuelt, med forskjellige metoder som å synge, spille, snakke og tromme?

Musikkterapeutiske studier kan ofte ikke gjennomføres med placebo-kontroll fordi det ikke finnes et tilstrekkelig antall tilfeller, eller fordi det fra et etisk synspunkt ville være problematisk å la pasienter utelukkende få en placebo-behandling i flere måneder. Michaels sykdomsbilde er så sjeldent at det praktisk talt ville ha vært umulig å gjennomføre en kontrollert klinisk studie der en rekke pasienter ved loddtrekning enten havner i en musikkterapigruppe eller en placebo-kontrollgruppe. Når det gjelder å bedømme hvor virksom musikkterapien er, må vi stole på vår egen sunne fornuft. I denne boken presenterer jeg imidlertid hovedsakelig resultater som også tilfredsstiller den empiriske forskningens strenge vitenskapelige krav. Jeg kommer ikke til å gå inn på hva musikk eller musikkterapi kan gjøre for enhver tenkelig sykdom eller lidelse, men ved å se på den helsebringende virkningen av musikk i forbindelse med noen av de vesentligste sykdommene – virkninger som ofte ikke kan forklares fra et medisinsk synspunkt – kan mye overføres til andre typer helseproblemer.

Jeg har også tatt hensyn til at det finnes en god del vitenskapelige publikasjoner der resultatene blir rapportert uten rimelig skepsis (en som gjennomfører en studie av en terapi som vedkommende fullt og fast mener er effektiv, har gjerne en tendens til å tolke de innsamlede dataene nokså optimistisk). Det ville ha vært lett å skrive en bok der alle mulige positive virkninger av musikk eller musikkterapi ble ramset opp med stor entusiasme. På tross av min entusiasme ønsker jeg imidlertid å tegne et bilde som er så uhildet som mulig og i størst mulig grad er basert på vitenskapelig dokumentasjon. Til denne boken har jeg derfor analysert og vurdert tusenvis av sider i vitenskapelige artikler som jeg har sortert ut fra tusenvis av arbeider på til sammen titusenvis av sider. Der det har vært mulig, har jeg lagt særlig vekt på å trekke inn systematiske oversiktsstudier (såkalte «systematic reviews») eller metaanalyser. Slike arbeider samler alle studier av et tema og evaluerer resultatene, slik at man kan si noe om det store bildet som danner seg når man betrakter det på tvers av alle de studiene som foreligger. Derfor kan slike studier gi mer pålitelig informasjon enn en enkeltstående studie. De vitenskapelige funnene jeg skal fortelle om, skriver seg fra forskjellige forskningsområder, for musikkens helsebringende virkning er et tema som utforskes og bearbeides tverrfaglig mellom forskningsfeltene psykologi, medisin, musikk, biologi og musikkterapi. Disse fagfeltene undersøker hvordan musikk blir oppfattet og bearbeidet i hjernen, hvordan musikk fremkaller følelser og dermed kan innvirke på hele kroppen, hvordan musikk kan påvirke både tankene og immunsystemet, og naturligvis hva slags musikkbehandling som virker helsefremmende ved hvilke typer sykdommer.

Siden jeg ikke bare har musikkbakgrunn, men også bakgrunn fra nevrovitenskap, psykologi og sosiologi, vil jeg av og til forklare detaljer om følelser eller hjernen uten at det har noe med musikk å gjøre. Disse avsnittene har jeg skrevet for dem som ønsker å gå mer i dybden. Hvis du vil, kan du også bare lese tipsene. Da finner du i det minste informasjon som er verdifull for din egen helse.

1

En verden uten musikk ville vært en verden uten mennesker

Hvorfor mennesket ikke ville ha overlevd evolusjonen uten musikk

Musikk er dypt rotfestet i vår art. Jeg tenker at musikken oppsto senest med homo sapiens, kanskje til og med tidligere. De eldste kjente knoklene av homo sapiens er godt over 300 000 år gamle, men antagelig hadde de eksistert atskillig lenger.¹ Om menneskearter som eksisterte før homo sapiens, laget musikk, vet vi ikke. Men det er ikke utenkelig: For cirka 1,5 millioner år siden lærte de tidlige medlemmene av slekten homo å koke mat. Dermed kunne de oppta flere kalorier på kortere tid. Det var grunnlaget for at et organ som forbrenner enormt med kalorier, fikk en voldsom vekst, et organ som hos det moderne mennesket står for rundt 20 prosent av hvileforbrenningen: hjernen.² Hjernens utvikling førte med seg nye ferdigheter som ingen tidligere arter hadde hatt, blant annet to musikkspesifikke ferdigheter: å holde takten i en gruppe og synge toner sammen.

Samtidig med at musikken oppsto i menneskets evolusjon oppsto også musikkens helsebringende og fellesskapsfremmende virkninger: Kommunikasjons- og samarbeidsevner utviklet seg eksplosjonsaktig, og det samme gjaldt komplekse sosiale enheter der mennesker levde sammen. Om musikk er en forutsetning eller bivirkning av denne eksplosjonen, er umulig å si, men siden den har så sterke positive virkninger på fellesskap og helse, våger jeg likevel å påstå at uten musikk ville mennesket ikke ha overlevd evolusjonen.

Musikk er et spesialtilfelle av lyd. Jeg bruker begrepet lyd, fordi det inneholder både klang og støy, for eksempel både en tone som blir sunget, og klapping. Men det er vel riktigere å si at musikk er sekvenser av lyder, der vi oppfatter en puls (altså en takt), og som – når de har en viss tonehøyde – samsvarer med en skala. Rundt omkring i verden finnes det en mengde forskjellige tonearter eller skalaer: I tillegg til tonearter i dur og moll finnes det modale skalaer som også kalles kirketonearter, jazzskalaer, indiske raga-skalaer eller indonesiske pelog- og slendro-skalaer, pentatoniske skalaer, oktatone skalaer og mange andre. Den enkleste skalaen er den pentatone (femtoneskalaen). Som navnet tilsier består den av bare fem toner basert på overtonerekken, som barn lett kan synge allerede fra de er i barnehagealderen (som i sangen Per Olsen hadde en bondegård).

Når mennesker produserer toner i takt og i samsvar med en skala (toneart), oppfatter vi dette som musikk. Med få unntak baserer musikktradisjonene til homo sapiens seg altså på to egenskaper: takt og toneart. De danner kjernen i en musikalsk universalgrammatikk med to urprinsipper (på fagspråket: «regler») som kan formuleres som følger: «Tidsintervallene mellom lyder er strukturert slik at man merker at de hører til en takt», og «lydenes tonehøyder er gjenkjennbare som elementer i en toneart (skala)». Ut fra denne forbausende enkle universalgrammatikken utviklet det seg en umåtelig rikdom av musikalske systemer, stiler og komposisjoner.

Det betyr selvfølgelig ikke at all musikk må ha takt og toneart. Trommemusikk oppstår uten tonearter, og meditasjonsmusikk har ofte ingen egentlig takt, og det gjelder også noen stykker innenfor moderne kunstmusikk (for eksempel Atmosphères av Ligeti, som mange kjenner fra Stanley Kubricks film 2001: En romodyssé).

Den umiddelbare meningen og hensikten med takt og toneart er at flere mennesker kan lage eller oppleve musikk sammen samtidig. Det er enklest å bevege seg sammen samtidig når vi kan følge en takt. Når vi sammen skal løfte en tung kasse «på tre», er det helt meningsløst hvis jeg først sier «eeen» veldig langsomt og så venter litt før jeg plutselig sier «to, tre» rett etter hverandre. Man teller i takt: «en – to – tre!» For å kunne klappe, danse, trampe eller rope sammen samtidig trenger vi en takt. Og for å kunne synge sammen trenger vi en toneart for å synge i samme tonehøyde (eller i konsonante intervaller som oktaver, kvinter eller terser). Uten takt lyder det kaotisk og rotete, og uten toneart blir det ingen behagelig samklang av tonene.

Det faktum at det nettopp er det evolusjonsmessig vellykkede mennesket som innehar disse to spesielle egenskapene – å kunne holde takten sammen og synge i samme tonehøyde – kan ikke være helt tilfeldig. I mine øyne ga musikken mennesket en viktig fordel i evolusjonen – nemlig et lengre liv. Denne fordelen skyldes en rekke effekter som den dag i dag kan komme oss alle til gode:

Bedre samhandling og sterkere sosialt samhold. Når gruppemedlemmer lager musikk sammen, samhandler de. Og mennesker som en gang har samhandlet med hverandre, samhandler gjerne med hverandre igjen og hjelper hverandre. Musikk innebærer altså samhandling og samarbeid, og fører også til mer samarbeid og mer prososial atferd, som det å dele med hverandre og hjelpe hverandre. Dermed stiger sjansen for å nå nødvendige mål (for eksempel å skaffe mat), og samtidig minsker det faren for at man begynner å slåss, blir fiender eller fører krig. En annen grunn til at mennesker lyktes så godt i evolusjonen, var at de var sterkere i gruppe. Når mennesker lager musikk sammen, samordner de bevegelsene, og hver og en blir en del av fellesskapet – det blir sunget som med én stemme, eller klappet som om man var én. På den måten blir «jeg» til et «vi» – egoisme utvikler seg til et engasjement for fellesskapet.

Mer positive følelser og et helsefremmende aspekt. Musikk kan fremkalle gode følelser og dermed bidra til å regulere negative følelser. På den måten kan musikken støtte opp under kroppens egen helbredelsesprosess og fremme god helse. Avspenning og glede virker revitaliserende, mens langvarig emosjonelt stress har en negativ innvirkning på helsen. Med musikk kan vi lindre smerter og takle tunge perioder lettere, i stedet for at smerter og forsakelse gjør at man får lyst til å gi opp. I vanskelige situasjoner, som Ernest Shackletons polarferd, kan musikk altså redde liv.

Færre konflikter. Når medlemmene innad i grupper eller mellom grupper slåss mindre eller lar være å slå inn skallen på hverandre, oppstår det færre (dødelige) skader. I jeger- og samlerkulturer rundt omkring på kloden finnes det skikker der konflikter løses ved at man duellerer med sang i stedet for med våpen.³ Slike «sangdueller» skal tjene til å megle i en strid og bilegge den, gjenopprette normale sosiale forhold og på den måten forhindre voldelige konfrontasjoner, hevnakter eller til og med drap. Skikker som denne sangduellen finnes i uavhengige kulturer, så det virker som om de ligger i menneskets natur og har eksistert siden homo sapiens levde.

På samme måte som musikk er naturligvis også språk strukturert menneskeprodusert lyd. Når vi snakker, produserer vi lyder med en melodi (på den måten kan vi skjelne mellom spørsmål og svar), rytme (som gjør det lettere for samtalepartnere å følge hverandre) og klangfarge (som gjør det mulig å gjenkjenne samtalepartnerens sinnsstemning). Men det er bare én person som kan snakke av gangen, ellers høres det ikke bra ut, og det blir vanskelig å forstå. I musikken derimot kan flere personer produsere lyder samtidig, og det både klinger godt og er fremdeles forståelig. I så henseende overgår musikken språket. Sånn sett er musikk gruppens språk, og språket er individets musikk.

Språkets evolusjonsmessige fordel er at en person kan meddele hva han/hun tenker, mener, vil, ønsker, føler og så videre. Språket kan derfor oppfattes som et spesialtilfelle av musikk: Språk består av lyder, der både takt og skala er mye mindre tydelige enn i musikk, og lydene danner ord som alltid har en bestemt betydning. (Språkforskeren Uli Reich uttalte en gang at på grunn av semantikken er språk forvrengt musikk.)

Det er interessant å merke seg at betydningen av ord henger sammen med klangen deres. Ordenes klang er absolutt ikke tilfeldig (selv om det ofte kan virke slik i undervisningen av fremmedspråk …). Samme ting eller samme egenskap blir riktignok uttrykt med forskjellige ord på forskjellige språk: for eksempel «bitte liten» (norsk), «winzig» (tysk), «tiny» (engelsk), «infime» (fransk), «piccolissimo» (italiensk). Men når vi lytter nøyere til disse ordene, innser vi at de rent klanglig har et slående felles preg, nemlig to eller til og med flere «i»-lyder. I en vitenskapelig studie sammenlignet forskerne et grunnleggende ordforråd på 100 ord i cirka 4000 språk: Det er rundt to tredjedeler av de språkene vi kjenner til.⁴ I flere ord ble det funnet en ansamling av bestemte lyder eller en systematisk mangel på bestemte lyder: lyden «i» i ord for «liten», «r» i ord for «rund», «l» eller «u» i ord for «tunge» og «n» i ord for «nese». Siden disse likhetene har blitt observert på tvers av forskjellige språkfamilier, går forfatterne av studien ut fra at de har oppstått uavhengig av hverandre og ikke stammer fra et felles urspråk. Så lydene i ordene er altså slett ikke så tilfeldige som man lenge har trodd. Basert på at klangen i ord altså henger sammen på tvers av uavhengige språkfamilier, skjønner vi at det er tette bånd mellom musikkens og språkets dype evolusjonære røtter.

Denne tette sammenhengen blir enda tydeligere ved at også den emosjonelle klangen i en stemme blir kodet med de samme akustiske parameterne over hele verden. Hvordan forstår vi at en stemme lyder munter, trist, irritert, overrasket eller engstelig? Patrik Juslin og Petri Laukka analyserte dataene fra cirka 40 undersøkelser av dette fenomenet for å finne ut hvilke akustiske kjennetegn menneskestemmer benytter for å uttrykke bestemte emosjoner.⁵ Til denne undersøkelsen hadde skuespillere talt inn ord eller setninger slik at stemmene deres enten uttrykte glede, sorg, irritasjon, frykt eller ømhet. Noen studier brukte også opptak av emosjonelle stemmer fra det virkelige liv, for eksempel opptak av redselsskrik fra flyulykker. Språkopptakene stammet fra forskjellige språk og kulturer. Juslin og Laukka kunne fastslå at hver av de undersøkte følelsene blir kodet med bestemte akustiske karakteristika i stemmen, og at vi kan gjenkjenne emosjonene i stemmen, selv når vi overhodet ikke kan språket. En munter stemme har et raskere taletempo enn en trist stemme, høyere lydstyrke og større variasjon i tonehøyde (tonefallet går oftere opp og ned og lyder aktivt). I en trist stemme går tonefallet ofte nedover, og stemmen lyder mørkere enn en munter stemme. Basert på disse karakteristikaene kan selv en person fra Papua Ny-Guinea høre om en nordmann føler seg glad eller trist.

Høydepunktet i denne studien: Juslin og Laukka analyserte også en rekke arbeider som undersøkte hvilke akustiske kjennetegn musikk benytter for å uttrykke bestemte emosjoner. Til denne undersøkelsen hadde musikere spilt inn melodier slik at de uttrykte glede, sorg, sinne, frykt eller ømhet. I tillegg til klassisk musikk benyttet denne studien også folkemusikk, indiske ragaer, jazz, rock, barnesanger og frie improvisasjoner, innspilt av musikere fra forskjellige land og kulturer. Analysen viste at de akustiske karakteristikaene på emosjonell tale overveiende er de samme som kjennetegner uttrykk for emosjoner i forskjellige typer musikk. Begynnelsen på Lacrimosa («gråtende») fra Mozarts Rekviem høres sørgmodig ut og spilles også langsomt, svakt (piano), og melodien er ofte nedadgående (det såkalte «seufzermotivet» eller suspiratio = sukk). Den fjerde satsen fra Mozarts serenade Eine kleine Nachtmusik lyder derimot munter fordi den går relativt raskt, melodien har høy variabilitet (allerede de første fire notene til førstefiolinen spenner over en oktav), melodien går ofte oppover, og frekvensregisteret er relativt høyt. Disse akustiske kjennetegnene kan man til og med måle ved hjelp av lydfiler. Dette benyttet vi til et emosjonseksperiment, og valgte ut munter eller skummel musikk på grunnlag av akustiske karakteristika beregnet av en datamaskin.⁶ Lydfilene til den skumle musikken hadde vi hentet fra musikken til skrekkfilmer og uhyggelige TV-serier. Datamaskinen viste at denne musikken inneholdt mange støyende og hvislende lyder i tillegg til perkusjon, det vil si lyder som ikke egentlig kunne tilordnes noen tonehøyde – og det fremkaller usikkerhet. Det var også toner og akkorder som ofte var dissonante og vanskelige å tilordne en toneart, noe som gjorde at de var ubehagelige å høre på (tenk bare på Bernard Herrmanns musikk i Hitchcocks film Psycho, særlig dusjscenen).⁷ Da jeg for noen år siden hørte Beat Furrers klaverkonsert for første gang, var jeg henrykt over hvor godt den stemmer med nettopp alle disse akustiske «thriller-parameterne». Full av begeistring lyttet jeg den gangen til konserten om og om igjen fordi den minnet meg om spennende forfølgelsesscener fra gamle amerikanske kriminalfilmer. Da jeg i all ærbødighet fortalte dette til Beat Furrer, svarte han: «Interessant – det var overhodet ikke det jeg ville uttrykke!» Det spiller ingen rolle, jeg er uansett en stor beundrer av konserten hans.

I samsvar med undersøkelsesresultatene som viste at emosjonelt språk blir forstått universelt, har arbeidsgruppen min funnet ut at også følelsesmessige uttrykk i vestlig musikk, i form av etterligninger av en emosjonell språkmelodi, blir forstått universelt – altså uavhengig av hvilken kultur man har vokst opp i. Thomas Fritz gjennomførte en ekspedisjon til de avsidesliggende områdene i Nord-Kamerun. Der oppsøkte han mennesker fra Mafa-folket som aldri hadde hørt vestlig musikk før. De fikk høre vestlig musikk som hørtes glad, trist eller redd/engstelig ut (alt i form av korte klaverstykker). Etter hvert stykke fikk deltakerne se bilder av tre ansikter: ett ansikt som uttrykte glede, ett tristhet og ett redsel/engstelse. Så ble de bedt om å peke på det ansiktet som passet best til musikken. Mafaenes gjenkjennelse av alle de tre stemningene lå godt over tilfeldighetsnivå, hvilket betyr at uttrykket for glede, tristhet og redsel/engstelse i vestlig musikk faktisk blir gjenkjent universelt, altså uavhengig av kulturell kunnskap.⁸ Mafaene gjenkjente riktignok ikke følelsene like godt som vestlige lyttere, men man må ta i betraktning at konseptet følelser uttrykt i musikk var noe helt nytt for dem – mafaenes musikk uttrykker alltid glede, de kjenner ikke til musikk som lyder trist. Dessuten lyder vår musikk helt annerledes for Mafa-folket enn for oss. (Etter et annet eksperiment sa en mann fra Mafa-folket at han likte utdrag av musikken til Elvis Presley aller best fordi den lød akkurat som froskekvekk …)

Resultatene fra denne studien viser at følelsesmessige uttrykk i vestlig musikk, som minner om en emosjonell stemme, også gjenkjennes av mennesker som hører vestlig musikk for første gang. Dette skyldes at det i stor grad er biologisk-genetisk nedfelt i oss mennesker å kunne gjenkjenne emosjonelle stemmer.⁹ Det betyr også at det faktisk finnes en allmenngyldig definisjon av hvordan positiv (for eksempel munter) eller negativ (for eksempel skummel) musikk høres ut. Om vi også oppfatter den slik, er en annen sak. Skummel musikk, som altså høres negativ ut i en skrekkfilm, kan noen ganger være svært underholdende, mens folkemusikk, som høres positiv ut, for eksempel kan gå en heavy metal-entusiast på nervene. Musikk kan dessuten subjektivt sett oppfattes som munter, selv om den overhodet ikke etterligner eller uttrykker følelser – som musikken til Mafa-folket, som de alltid oppfatter som munter, men som for oss minner sterkt om en konsert for bilhorn.

Ut fra klangen i stemmen til en person som snakker, kan vi altså forstå hvordan vedkommende har det, og betydningen av mange ord henger sammen med hvordan de klinger. Siden disse musikalske sidene ved språket er kulturuavhengige, kan vi slutte at de tilhører menneskets biologiske grunnutrustning. Emosjonelle signaler som regnes til denne biologiske utrustningen, gjenkjenner vi helt fra spedbarnsstadiet. Babyer påvirkes av musikk og av klangen i språket. Når man er sammen med barnet, er det derfor viktig å passe på at man snakker med varm og rolig røst, og at stemmeklangen formidler ro, sikkerhet og trygghet. Når man synger godnattsanger og vuggeviser for spedbarn, virker det beroligende på dem – barnets puls går ned, pusten og bevegelsene blir langsommere og mer regelmessige. For premature spedbarn er det spesielt viktig med denne typen beroligende virkninger fordi uro ikke er bra for dem. Hvis babyen har vondt, kan musikk dessuten bidra til å lindre smertene.¹⁰

De akustisk-musikalske kjennetegnene ved godnattsanger og vuggeviser er for øvrig også universelle. Disse sangene høres likedan ut over hele kloden: Melodiene går ofte nedover, er relativt enkelt strukturert og repetitive (tenk på So ro, liten tull eller Blinke, blinke, stjernelill).¹¹ Derfor lød slike sanger sannsynligvis omtrent likedan for hundretusener av år siden som i dag.

Noen foreldre synger ikke for babyene sine fordi de tror at de ikke kan synge. Da glemmer de nok at barnet ikke har noe å sammenligne med ennå, og at det derfor er umulig å dumme seg ut overfor et spedbarn. Dessuten dreier det seg ikke om å legge grunnlaget for en senere operakarriere for barnet, men om å støtte opp under den sosiale, emosjonelle og kognitive utviklingen på en leken måte. Derfor er det alltid viktig å synge: Det styrker den sosiale tilknytningen mellom mor og barn og mellom far og barn, så vel som kommunikasjon og innlæring av språklyder. I tillegg fremmer det multisensoriske opplevelser, det vil si flere forskjellige sanseopplevelser samtidig (høre, se, føle, bli vugget). Det er til og med lurt å synge disse sangene før barnet blir født, for da gjenkjenner babyen dem etter fødselen, og det virker beroligende på barnet. Kommende foreldre kan også gjerne legge en spilledåse på mors mage av og til under svangerskapet, for da gjenkjenner babyen denne melodien også etter fødselen.

TIPS: Syng, snakk og dans med spedbarn

Babyer blir umiddelbart følelsesmessig påvirket av den emosjonelle klangen i en stemme. Når en stemme lyder brysk, sint, deprimert eller engstelig, fremkaller det uvegerlig negative følelser og uro hos babyen. Derfor er det viktig at stemmen din høres varm og rolig ut og har en trygg og sikker klang. Når du synger, er det lett å få til dette. Derfor bør du synge sangleker, vuggeviser og godnattsanger for en baby. Se på babyen med et kjærlig blikk og vugg barnet mykt i takt med musikken. Særlig i øyeblikk der man føler at man holder på å gå fra vettet, eller man kanskje kjenner seg engstelig, deprimert eller rett og slett depressiv, hjelper det å synge, for når man synger en rolig vuggesang, er det vanskelig å høres engstelig, sint eller deprimert ut. Dessuten puster man nødvendigvis roligere og dypere når man synger – og som en ekstra bonus blir man dermed roligere og mer avslappet selv også. Så syng nettopp når du aller minst føler for det …

Når det ikke akkurat er passende at du synger, eller det rett og slett ikke hjelper med en sang eller to, setter du på dansemusikk (men ikke for høyt, da!) og danser rolig til musikken med barnet i armene. Du kan for eksempel huske rolig opp og ned sammen med babyen i takt med musikken.

Men hvis dette ikke er nok til å roe babyen, sørger du for hudkontakt og stryker hånden langsomt opp og ned på den ene armen til barnet (dette aktiverer nervefibre som reduserer smerte).

Når du steller babyen, forteller du samtidig barnet med rolig, varm stemme hva du holder på med (det ville du jo like å høre selv også, hvis noen uoppfordret gjorde alt mulig med deg …). Men ikke kommenter alt babyen gjør (det virker bare irriterende på barnet).

Hvis du trenger tips om hva du kan synge for et spedbarn, kan du også be en musikkterapeut om råd. Ved premature fødsler og fødselsdepresjon lønner det seg absolutt å få hjelp av en musikkterapeut.

Det er flere grunner til at spedbarn liker musikk: Det er ikke bare på grunn av den behagelige klangen, men også den klare strukturen. I tillegg til musikk bør du derfor sørge for at barnets hverdag har en klar rytme med faste tider for å sove, spise, leke og synge. Det gir dagen struktur, og babyen kan utvikle en biologisk døgnrytme (som stemmer overens med barnets naturlige behov, og som hele tiden må tilpasses barnets utvikling).

Homo sapiens har dessuten et biologisk dypt rotfestet, medfødt anlegg for rytme. Det kan vi slutte av at mennesker foretrekker rytmisk informasjon fremfor bitvis, ustrukturert informasjon. De danner til og med instinktivt en rytme eller takt ut av tilfeldige lyder: I en studie gjennomført av biologen Andrea Ravignani ble forsøkspersoner bedt om å etterligne en rekke nærmest tilfeldige, fullstendig kaotiske trommelyder fra en datamaskin.¹² Opptakene av etterligningene deres ble så spilt av for en ny gruppe forsøkspersoner, som også fikk i oppgave å etterligne de trommelydene de hørte – og så videre, flere ganger. Den første personen etterlignet altså en rekke tilfeldige trommelyder, den andre etterlignet det den første hadde spilt, den tredje etterlignet det person nummer to hadde spilt, og så videre. Og hver person etterlignet ubevisst noe som var mer rytmisk enn det de faktisk hørte på opptakene. Etter flere gjennomganger ble dermed den opprinnelige rekken av kaotiske trommelyder til rytmiske, musikalske trommelyder – og etter at flere grupper med forsøkspersoner hadde gjort oppgaven, hadde det oppstått en beat fra en tilfeldig rekke med trommelyder.

Det fascinerende er at fra et statistisk synspunkt er de musikalske egenskapene ved denne beaten typiske for en rekke universelle rytmer som forekommer i musikk over hele verden. Først ble rekken av lyder til en takt, og tonene ble gruppert i enten todelt takt (som i en marsj) eller tredelt takt (som i en vals). I tillegg ble disse taktene oppdelt slik at det ikke oppsto mer enn fem forskjellige noteverdier (fjerdedel, åttendedel, punktert åttendedel og så videre). Til slutt ble alle disse organiseringsprinsippene brukt for å danne rytmiske figurer, beats og riff til sanger. Det gjorde også at det ble ekstra lett å lære trommesekvensene – ubevisst ble de altså strukturert slik at de i størst mulig grad stemte overens med menneskets hukommelses- og kognisjonsferdigheter. De musikalske rytmenes universelle kjennetegn er nedfelt i menneskehjernens og kroppens kognitive og biologiske egenskaper.

Mange dyr kommuniserer også via akustiske signaler, det vil si ved hjelp av lyder. I motsetning til lyder og lydstrukturer i naturen (som regn, knitring av flammer, klukking fra bekken, suset av vinden) er dyrelyder strukturert av levende organismer og minner oss derfor ofte om musikk: fuglesang, sangen til hvaler eller gibboner, sirissers synkrone sang, menneskeapers tromming på trerøtter og kroppsdeler. Men ingen arter kan synge melodier sammen, og i en gruppe kan de heller ikke holde takten eller skape variert takt. Selv studier som rapporterer om dyr som kan synkronisere bevegelsene sine til en takt, er enten av tvilsom vitenskapelig kvalitet, lar seg ikke gjenskape eller baserer seg på opptrent atferd som vi ikke finner blant viltlevende dyr. For eksempel viser den velkjente YouTube-videoen av kakaduen «Snowball» riktignok en fugl som beveger hodet frem og tilbake til musikk av Backstreet Boys, men videoen viser ikke fuglens eier, som står bak kameraet og med entusiastisk veivende bevegelser viser fuglen hva den skal gjøre …

Det ingen andre arter klarer, får mennesker til allerede få måneder etter fødselen. I en studie av Marcel Zentner og Tuomas Eerola fikk spedbarn i alderen fem til ti måneder høre på kraftfull klassisk musikk som for eksempel finalen fra Dyrenes karneval av Saint-Saëns.¹³ Mens de hørte på musikken, begynte babyene å sparke, og takten på bevegelsene deres stemte overens med takten i musikken – et virkelig fascinerende funn, for dette viser menneskers medfødte trang til å ta del i musikken. Babyene smilte også når de synkroniserte bevegelsene sine til musikken; det er helt naturlig for oss mennesker å synes at musikk er morsomt. Barna i denne studien kom fra Finland og Sveits. I en senere studie med spedbarn fra Brasil var resultatene omtrent identiske – bortsett fra at de brasilianske barna helt tydelig beveget seg mer til musikken (de varmet nok opp til karnevalet i Rio).¹⁴ Denne studien viser at musikk stimulerer en fellesskapsbyggende funksjon i oss: nemlig å bevege oss til musikk, sammen og i samme takt. De sosiale effektene av denne funksjonen er prososial atferd og samhandling. Når 14 måneder gamle småbarn huskes opp og ned i takt med musikken, blir de mer hjelpsomme etterpå enn når de blir husket i en takt som ikke passer til musikken (de hjelper for eksempel forsøkslederen med å plukke opp en blyant som «tilfeldigvis» har falt på gulvet).¹⁵ Noe lignende ble observert i en studie av Sebastian Kirschner og Michael Tomasello: Når fireåringer lager musikk sammen, samhandler de bedre etterpå og hjelper hverandre mer.¹⁶ Med økt hjelpsomhet og vilje til samhandling viser altså til og med små barn hvilke evolusjonsmessig betydningsfulle funksjoner musikken innehar.

Med pattedyrenes evolusjon går opprinnelsen til menneskenes musikalitet flere titalls millioner år bakover i tid. Musikk med takt og skalaer, sunget eller spilt i grupper, forekommer bare blant mennesker. Jeg tror at evnen til å synkronisere bevegelser til en takt i en gruppe nettopp er den enkleste mentale funksjonen som skiller menneskearten fra dyrene. Det ville bety at musikk var det avgjørende evolusjonære skrittet for homo sapiens – kanskje til og med for slekten homo. Nettopp dette skrittet ga mennesket fordeler som hver enkelt av oss den dag i dag kan nyte godt av når vi opplever musikk.