Annicken R. Day

Fly, sommerfugl

Oversatt av Mari Johanne Müller

Annicken R. Day

Fly, sommerfugl

Oversatt av Mari Johanne Müller

Sagt om Fly, sommerfugl

«Annicken R. Day har en egen evne til å gjøre uengasjerte, ineffektive team om til arbeidsplasser som syder av kreativitet og glede. Med sin debutroman viser hun at hun også har et talent for å skape fortellinger om å forandre seg selv.»

– Adam Grant, New York Times bestselgende forfatter av Originals og Give and Take, står bak TED-podcasten WorkLife with Adam Grant

«Fly, sommerfugl er en pageturner som trekker deg inn og får deg til å nikke rasende, le høyt og til slutt gråte av empati. Dette er en mektig roman som har kraft til å inspirere til forandring.»

– Amy Brann, forfatter av Engaged, Make Your Brain Work og Neuroscience for Coaches

«En inspirerende bok om personlig og profesjonell forandring, og om hvor viktig det er å ha ekte glede i livet – også innenfor business. Til alle menn: Dere burde også lese denne boken!»

– Thomas Erikson, foredragsholder og forfatter av bestselgeren Omgitt av idioter

«Dette er en inspirerende og viktig bok. For meg er Maya Williams selve manifestasjonen av hva vi er i ferd med å se i dagens forretningsliv: Å være modig nok til å lede med hjertet og bry seg om sine ansatte er bra for businessen og har kraften til å forbedre ikke bare folks liv, men også firmaets bunnlinje!»

– Jason Angelus, direktør, teknologi og salg (Cisco)

«Wow, Fly, sommerfugl tok meg med på et eventyr! Dette er en virkelighetsnær, modig, romantisk, klok og mektig fortelling som vil tale til folk i mange ulike livssituasjoner. Den burde også være obligatorisk for ledere – av begge kjønn – som ønsker å være tro mot seg selv, elske livet og finne sin lidenskap og mening. Jeg tror Mayas historie vil hjelpe og inspirere mange på deres reise her på jorden.»

– Elham Binai, konserndirektør, mennesker og kultur (The Adecco Group)

«En magisk og altoppslukende opplevelse av forandring, selvinnsikt og evnen til å leve et liv med mening og kontakt med seg selv. Denne inderlige historien om en kvinnes reise og alle hun berører underveis, er full av uventede vendinger, akkurat som sommerfuglens flukt – og like vakker og fascinerende å følge.»

– Dawn Brown, forretningsutvikler og coach

Til sommerfugljenta mi

Friheten venter på deg,

på himmelens milde bris,

Og du spør, «Tenk om jeg faller?»

Men, å, min elskede,

Tenk om du flyr?

ERIN HANSON

Vi frydes over sommerfuglens skjønnhet,

men glemmer ofte de endringene den har

vært gjennom for å bli så vakker.

MAYA ANGELOU

BEGYNNELSEN

Ingenting ved en larve sier deg at den

kommer til å bli en sommerfugl.

R. BUCKMINSTER FULLER

SISTE OPPROP

«Siste opprop for Hawaiian Airlines flight nummer 51 til Honolulu! Kan Maya Williams snarest kontakte gate førtini? Gaten er i ferd med å stenge.»

Pokker og! Kom jeg noensinne til å lære at jeg ikke måtte gå med høye hæler på flyplasser? Jeg var allerede sent ute, og hadde blitt holdt igjen for en ekstra sjekk i sikkerhetskontrollen på grunn av den idiotiske vannflasken jeg hadde med i vesken. Så typisk.

«Vær så snill, vær så snill, vent på meg!» Jeg hviske-ropte ordene, mens jeg løp mot gaten. Jeg hadde glemt hvor stor JFK er, spesielt når man har knapt med tid.

«Tjue sekunder til, og vi hadde ikke sluppet deg gjennom», sa den strenge damen ved gaten. Jeg var for andpusten til å få frem et eneste ord, så jeg bare smilte takknemlig, scannet billetten min og gikk om bord i flyet.

Mens jeg gikk gjennom businessklasseavdelingen der passasjerene allerede nippet til dyr champagne, forbannet jeg reisereglene til TechnoGuard Inc. Kun ledelsen fikk fly businessklasse. Siden jeg ikke var mer enn en simpel salgssjef med ansvar for fem hundre salgskonsulenter – som solgte nettsikkerhetsprodukter for en milliard dollar i året – fikk jeg bare lov til å fly økonomiklasse. Eller krøtterklassen, som jeg i all hemmelighet kalte det.

Jeg forlot den rolige og luksuriøse businessklasseseksjonen, og steg inn en verden med trange, smale flyseter med familier kledd i matchende grilldresser, pensjonister i hawaiiskjorter, og hylende barn som hoppet opp og ned i setene sine med sjokoladeklisne ansikter, tett i tett.

Elleve timer med dette. Sukk.

I den koksgrå dressen, høye hæler og med PC-bagen i sort skinn, skilte jeg meg uten tvil ut. Og skulle jeg dømme etter blikkene mine medpassasjerer sendte meg, var de enige.

En korpulent mann, med bukser som faretruende nærmet seg rørleggersprekken, strevde med å få en altfor stor bag på plass i bagasjehyllen. Jeg forsøkte å være tålmodig, ikke skjære grimaser, men inni meg himlet jeg med øynene. Alt jeg måtte utstå … Jeg bare håpet det ville være verdt det, når alt kom til alt.

Og som om det ikke allerede var nok, da jeg endelig kom frem til plassen min på rad trettifire, innså jeg til min fortvilelse at jeg kom til å sitte klemt mellom et eldre ektepar i like hawaiiskjorter som begge satt med øyenbrynene hevet i en slags evig overraskelse. Jeg nikket mot setet mellom dem for å vise at det var plassen min.

«Hei, kjære deg. Vent litt, så skal du få sette deg ned», sa kvinnen med det underlige utseendet med en aksent fra det dypeste sør og et lystig smil om munnen. Jeg strevde med å dele hennes entusiasme.

Bare det å reise seg fra setet så ut til å kreve all styrke hun hadde i kroppen, og tanken på å sitte mellom dem i de kommende elleve timene fikk nesten panikken til å ta meg.

«Tror dere muligens jeg kunne få plassen mot midtgangen?» spurte jeg forsiktig. Det kunne jo hende at de ville ha medlidenhet med meg.

Kvinnen kikket bort på mannen sin, eller var det egentlig tvillingbroren? «Engelbert, elskling, la oss gi denne tandre skapningen litt albuerom», sa hun og flyttet seg over til setet i midten. Det var bare med nød og neppe at den store kroppen fikk plass.

«Tusen takk», sa jeg og satte meg på setet mitt med et stille sukk.

Kanskje det faktisk fantes en gud.

Da kabinsjefen hadde annonsert at alle var om bord, og flyet begynte å takse ut mot rullebanen, lente jeg meg tilbake mot seteryggen og lukket øynene. Jeg tenkte på gårsdagen og det som uten tvil måtte sies å ha vært de merkeligste trettiseks timene i mitt førtitre år gamle liv. I går morges da jeg åpnet øynene, hadde jeg ikke hatt den fjerneste anelse om at jeg i dag skulle være på vei til Hawaii, av alle steder …

TECHNOGUARD INC.

Jeg hadde vært mer stresset enn vanlig denne første mandagen i måneden. Det var en viktig dag. En gang i måneden hadde jeg min faste halvtimespresentasjon for toppledelsen, og dette var min anledning til å skinne, til å imponere sjefen min og vise hvor godt jeg presterte i rollen som salgssjef.

Jeg hadde jobbet hele helgen og vært oppe til tre om morgenen natten før. Her var ingenting overlatt til tilfeldighetene.

«Å ikke forberede seg godt nok, er å forberede seg på å mislykkes», var mottoet mitt. Det var ikke mer enn ett år siden jeg hadde blitt forfremmet til salgssjef. Dette var ingen ubetydelig prestasjon i seg selv; jeg var tross alt den første kvinnelige salgssjefen i TechnoGuards tjue år lange historie.

Men det endelige målet mitt, det jeg siktet mot, var å bli forfremmet til salgsdirektør, med hjørnekontor (og flyturer på businessklasse) og alt det andre som fulgte med. Men jeg visste at for å komme dit, måtte jeg bevise hva jeg var god for til enhver tid, både overfor sjefen min og de andre mennene i ledelsen.

Til tider gjorde det meg både frustrert og utmattet, men jeg visste at om jeg ønsket å klatre videre på karrierestigen, hadde jeg ikke noe annet valg enn å fortsette å spille min rolle i dette forretningsspillet. En rolle jeg faktisk hadde blitt så god på at jeg av og til glemte at jeg spilte den.

Før jeg forlot leiligheten på Upper West Side på Manhattan, tok jeg en siste kikk i speilet. Dagens antrekk var et sort, smalt skjørt, og en hvit, lett utringet bluse.

Jeg var tilfreds med hvordan jeg mestret kunsten å kombinere en klassisk forretningslook med en subtil undertone av sexy. Det var en viktig del av spillet. Den effekten høye hæler, røde lepper og litt bar hud hadde på en manns konsentrasjon og forhandlingsvilje, sluttet aldri å overraske – eller more – meg.

Faktisk hendte det ofte at kundene mine, som i all hovedsak var menn, ikke innså hva som hadde hendt før avtalen var i boks, og jeg hadde underskriften deres sort på hvitt. Det føltes som en liten seier hver eneste gang. Seier, og en ørliten hevn – for alle de blikkene, kommentarene og nedverdigende holdningene jeg hadde møtt og måtte lide meg gjennom som kvinne i denne bransjen.

Men i dag var det ikke bare en kunde jeg måtte fortrylle, men hele toppledelsen. Jeg hadde en viktig beskjed å komme med, og den inneholdt et budskap jeg ikke så særlig frem til å formidle, men jeg visste at jeg ikke hadde noe valg.

Jeg gjennomførte en siste inspeksjon i speilet før jeg tok heisen ned til første etasje, og hilste på dørvakten Fred idet jeg gikk ut de brede dørene som ledet ut til Central Park West. Klokken var kvart over seks om morgenen, og New Yorks gater var allerede hektiske, med biler og folk på alle kanter. Alle hadde det travelt, og de fleste så ut til å være enda mer stresset enn meg, hvilket sier en del.

Det var fortsatt mørkt ute da jeg satte meg inn i baksetet på drosjen Fred hadde vinket inn for meg. «Ha en herlig dag, miss Williams», sa han med et strålende smil om munnen idet han åpnet bildøren for meg. Jeg hadde ingen anelse om hvordan han fikk det til. Regn eller sol, han hadde alltid et vennlig smil og en hyggelig kommentar på lur.

«Takk det samme, Fred», sa jeg og gjengjeldte smilet idet jeg satte meg inn i taxien. Det tok meg under fem sekunder å oppdage at drosjesjåføren ikke var i like godt humør som Fred. Jeg kikket på ham fra plassen min i baksetet mens han tutet og brølte til de andre sjåførene, og når det ikke var noen å kjefte på, bannet han for seg selv.

Med andre ord: Det var en helt vanlig morgen i New York.

Jeg tok på meg hodetelefonene for å stenge drosjesjåførens tirader ute, og hørte på morgennyhetene mens jeg skumleste meg gjennom innboksen på mobilen. Over hundre nye meldinger hadde tikket inn siden jeg sjekket e-posten tidligere den morgenen.

Da jeg raskt bladde meg nedover i innboksen for å se om noe krevde umiddelbar respons, var det en e-post som skilte seg ut. «Invitasjon til samling Unge profesjonelle kvinners nettverk», sto det i tittelfeltet.

Det var nettverkets leder, Cynthia Jones, som spurte om jeg kunne komme og holde et innlegg for medlemmene deres om hvordan man lykkes som kvinne i det mannsdominerte forretningslivet.

Jeg kikket ut av drosjevinduet. På fortauene hastet menn og kvinner av gårde, i antrekk som gjorde det vanskelig å skille dem fra hverandre. Lysene fra hundrevis av biler som aggressivt manøvrerte seg gjennom den tette, sydgående trafikken, avslørte de tomme, følelsesløse ansiktene deres.

Jeg sukket. Hva i alle dager kunne jeg si til disse unge kvinnene for å hjelpe dem opp og frem i det brutale arbeidslivet?

«Jobb hardt, mye hardere enn mennene.»

«Vær tilpasningsdyktig – venn deg til å bli behandlet som en mindreverdig.»

«Vær smart, men ikke så smart at dine mannlige kollegaer føler seg truet.»

«Se bra ut, men ikke så bra at den mannlige sjefen blir tiltrukket av deg.»

Jeg følte meg plutselig litt kvalm. Nei, det kunne jeg ikke si. Kanskje noen ble nysgjerrige og begynte å stille spørsmål. Og det var virkelig det siste jeg trengte og ønsket meg nå. Jeg bestemte meg for å takke nei til forespørselen.

Drosjen ankom kontorbygget på 57th Street, og jeg skyndte meg ut, småløp inn gjennom døren og tok heisen til trettisjette etasje. Jeg kom alltid til kontoret før klokken syv, og forventet at teamet mitt gjorde det samme. Det spilte ingen rolle at vi som oftest ble sittende til åtte eller ni om kveldene. Om du ville lykkes, måtte du gjøre en innsats. Konkurransen var brutal. «Spis eller bli spist»; det var det faren min alltid hadde sagt til meg. Han hadde førti års erfaring, jeg knappe femten, men jeg visste at han hadde rett.

I den tettpakkede heisen sto flere fra teamet mitt, og jeg nikket til et par av dem før jeg stirret ned på telefonen min, gjorde det soleklart at jeg ikke ønsket å prate. Jeg hadde verken tid, eller interesse av meningsløst tomprat.

Da jeg trådte ut av heisen i trettisjette etasje, så jeg at de fleste av salgskonsulentene mine allerede satt i avlukkene sine og stirret inn i skjermene sine med hodesettene på.

De få som sto samlet rundt kaffemaskinen, pilte lynraskt mot avlukkene sine da de fikk øye på meg. Jeg lot som om jeg ikke så det.

RUTH

Rett utenfor kontoret mitt satt Ruth allerede klar bak skrivebordet sitt. Hun var som klippet rett ut av et damemagasin for smarte, elegante yrkeskvinner i femtiårene. Med en ekstremt ryddig og organisatorisk hjerne i tillegg til den helprofesjonelle stilen, var Ruth en drøm av en personlig assistent.

I det samme hun fikk øye på meg, reiste hun seg, fulgte meg inn på kontoret, lukket døren bak oss og ga meg en kopp med ferskbrygget kaffe, vår faste morgenrutine.

«Klar til å gi dem inn?» spurte hun med et skøyeraktig smil.

«Alltid», sa jeg og smilte mer selvsikkert enn jeg følte meg.

Ruth satte seg rett overfor meg med bena i kors og iPaden på fanget, og kikket på meg over kanten på brillene. De var i femtitallsstil med tykk, sort innfatning og forsterket inntrykket av den perfekte sekretæren.

«Greit, sjef. Sånn ser uken din ut.»

Lite ante vi at den langt ifra ville bli seende slik ut.

Det var fem år siden jeg møtte Ruth for første gang. Det skjedde den dagen jeg ble forfremmet til teamleder, hun banket på døren min, presenterte seg og sa at hun gjerne ville jobbe for meg.

«Om du mener alvor og vil komme deg opp og frem i dette firmaet», sa hun, «så trenger du en som kjenner folkene her, som kan gi deg den informasjonen du trenger, inkludert den informasjonen det ikke er meningen at du skal ha.» Hun blunket lurt.

Jeg beundret pågangsmotet hennes.

To uker senere fikk sjefen hennes, markedsføringsdirektøren, sparken. Det var da jeg skjønte hvor velinformert Ruth var. Hun hadde visst om at sjefen hennes skulle ut lenge før han selv visste det.

Dagen etter at han forsvant, begynte hun å jobbe for meg.

Jeg vet at det er uvanlig at en personlig assistent velger sjefen sin, og ikke omvendt, men det var ingenting vanlig ved Ruth.

«Vi kvinner må holde sammen», sa hun. Jeg visste hvilken type kvinner hun siktet til: de ambisiøse, besluttsomme, og kanskje litt mer nådeløse enn de fleste.

* * *

Fra og med den dagen klatret jeg hurtig oppover karrierestigen i TechnoGuard. Ved hjelp av Ruths kyndige råd og veiledning visste jeg hvor jeg skulle være, hva jeg skulle gjøre, og hva jeg skulle si til hvem til hvilken tid.

Det tok ikke lang tid før jeg ble forfremmet til avdelingsleder, så regionsansvarlig, før jeg fikk min nåværende stilling som salgssjef.

Jeg lurte på hvor lang tid det ville ta før jeg kunne titulere meg salgsdirektør og flytte inn i mitt eget hjørnekontor i trettisyvende etasje.

Ruth hadde gått tilbake til skrivebordet sitt, og jeg gikk gjennom presentasjonen min en siste gang da alarmen på telefonen min gikk av. Klokken var kvart på ni, og presentasjonen min for ledelsen var satt til ni.

På vei til etasjen over, populært kalt «plysjetasjen», tenkte jeg på noen av kallenavnene sjefene der oppe visstnok hadde gitt meg: «Kyssemunn», «Isdronningen», og «Lille frøken evigsingel».

Jeg visste godt at det var de sårede mannlige egoene deres som snakket. Flertallet av dem hadde på en eller annen måte forsøkt å legge an på meg, eller insinuert at de gjerne skulle ha holdt meg med selskap for en natt, etter noen glass for mye på en av de grufulle sosiale firmasammenkomstene jeg hadde måttet tvinge meg selv til å delta på.

De hadde selvsagt blitt avvist, alle som en. Ikke så nådeløst som jeg gjerne ville ha likt det, men med tanke på at ingen noensinne hadde prøvd seg en andre gang, vel, så må jeg ha vært ganske tydelig i min kommunikasjon.

TRETTISYVENDE ETASJE

Trettisyvende etasje var som en helt annen verden – med store rom og tykke tepper. I midten av foajeen ruvet to enorme, brune skinnsofaer som luktet av gammelt lær.

Hvert kontor var på størrelse med ti av avlukkene i trettisjette etasje, hjørnekontorene var enda større. Dørene var alltid lukket, og et rødt eller grønt lys ga signal om hvorvidt det var tillatt å banke på eller ikke.

Jeg satte meg ned i en av skinnsofaene og kikket meg rundt. Omgivelsene var som tatt rett ut fra settet til TV-serien «Mad Men». Interiøret var gammeldags, tungt og mørkebrunt, og oste av makt, testosteron, selvforherligelse og grådighet.

Resepsjonisten, Agnes, passet perfekt inn i omgivelsene. Den stramme blusen hun hadde på seg, overlot lite til fantasien, og kløften mellom brystene kunne enkelt ha fungert som en holder for ti-tolv blyanter på en gang. At økonomidirektøren, som tydeligvis var meget begeistret for storbystede kvinner, ikke rotet til tallene mer enn han allerede gjorde, forbauset meg faktisk.

Takket være Ruth visste jeg om det meste som foregikk her oppe i trettisyvende etasje.

Det fascinerte meg at direktørene, som jeg var overbevist om at anså seg selv som over gjennomsnittet intelligente, var dumme nok til å tro at de personlige assistentene deres holdt tett om sine sjefers skitne små hemmeligheter. Assistentene ble behandlet som møkk, og ble ansett for å være både uintelligente og lojale, men jeg visste at disse jentene var ingen av delene.

Hver siste fredag i måneden møttes assistentene til «terapikveld» på en bar i nærheten. Over sjenerøse glass med margarita klagde de over de grusomme sjefene sine og delte sladder, den ene historien mer sjokkerende enn den neste. Mandagene etter var alltid Ruth mer enn ivrig etter å fortelle meg det hun hadde fått vite om politikken, idiotien, maktkampene og de hemmelige livene til toppledelsen.

Det var månedens høydepunkt.

Jeg visste om Agnes og økonomidirektøren, som etter sigende jobbet en god del «overtid». En gang, under en telefonkonferanse en sen kveld, hadde noen hørt økonomidirektøren stønne «Å, jaaaaa!» midt under en diskusjon om hvorvidt man skulle innføre nye regnskapsrutiner. «Økonomidirektøren vår er tydeligvis veldig glad i tall», hadde en av kollegaene kommentert tørt.

En annen historie var om markedsdirektøren, som hadde for vane å ønske nye medarbeidere velkommen med en stabel innpakkede markedsføringsbøker som alle var skrevet en gang på åttitallet, og som han ville at de skulle lese.

Men en gang hadde han gitt en nyansatt feil pakke. Feilen hadde gått opp for ham da eskortepiken han leide med jevne mellomrom, hadde ringt ham og spurt hva han ville at hun skulle gjøre med alle bøkene.

Da han hadde skjønt hva som hadde hendt, hadde han pisket assistenten sin i vei til markedsavdelingen for å hente pakken til den nye markedskonsulenten, men det var for sent. Hun satt allerede ved pulten sin og stirret sjokkert ned på en enorm, rosa dildo.

Men alle historiers mor var den om produktdirektøren, som var viden kjent for sin macho lederstil og diskriminerende holdninger. En dag da han ikke dukket opp på jobb og verken tok telefonen eller svarte på meldinger, ble assistenten hans, Sasha, bekymret og ringte kona hans, som var utenbys. Kona ble også urolig og ba henne dra hjem til dem og se til ektemannen, dørvakten skulle gi henne nøkler til leiligheten.

I penthouseleiligheten på Park Avenue fant Sasha sjefen sin liggende på gulvet – brølende og knurrende, med føtter og hender bundet bak ryggen, ikke kledd i annet enn en bleie og et rosa strutteskjørt.

«Jeg ble dopet ned! Noen har ranet meg! Det er ikke slik det ser ut!» hylte han da han fikk øye på henne.

«Ja, sikkert», tenkte Sasha i sitt stille sinn, og skyndte seg ut på kjøkkenet for å finne en kniv. Mens hun løsnet det stramme repet rundt sjefens ankler og håndledd, falt blikket hennes på en lapp på bordet.

«Sånn går det når man er en gjerrig drittsekk og løgner. Få deg en annen barnevakt», sto det. Ved siden av lappen lå den åpne lommeboken hans. Bortsett fra et par kredittkort, var den tom.

Sjefen hennes var rask med å vikle et teppe rundt kroppen, så strutteskjørtet rundt hoftene ga ham en komisk kroppsform, og han truet og tryglet henne på en og samme tid om å ikke fortelle det til noen. Hun kom til å få kompensasjon så det holdt, i form av «jævlig mange TechnoGuard-aksjer», var ordlyden.

Sasha hadde holdt masken og forsikret ham om at hemmeligheten var trygg hos henne. Deretter hadde hun forlatt leiligheten og latt sjefen sin få kle på seg i fred.

Men det tok ikke lange tiden før lekkasjen var et faktum.

Den påfølgende «terapikvelden» hadde historien rent ut av henne innen hun hadde drukket opp sin andre margarita. Alkoholens virkning og fellesskapet med de andre assistentene gjorde at Sasha ikke maktet å holde på hemmeligheten lenger. Hun lo så kraftig at hun nesten ikke klarte å snakke mens hun kom med detaljerte beskrivelser av det som hadde hendt. På slutten av historien lå to av de andre jentene på gulvet i latterkrampe, og en av dem tisset på seg.

Ruth var ikke særlig begeistret for disse assistentkveldene, men hun deltok likevel siden hun visste at den informasjonen hun fikk på disse kveldene, kunne komme til nytte en dag.

For både henne og meg.