Shilpi Somaya Gowda

Vi var en familie

Oversatt av Sidsel Mellbye

Shilpi Somaya Gowda

Vi var en familie

Oversatt av Sidsel Mellbye

Til Mira og Bela

Måtte dere søke vidt omkring, og alltid finne veien hjem

We wanderers, ever seeking the lonelier way, begin no day where we have ended another day; and no sunrise finds us where sunset left us.

Even while the earth sleeps we travel.

We are the seeds of the tenacious plant, and it is in our ripeness and our fullness of heart that we are given to the wind and are scattered.

Brief were my days among you, and briefer still the words I have spoken.

But should my voice fade in your ears, and my love vanish in your memory, then I will come again,

And with a richer heart and lips more yielding to the spirit will I speak.

Yea, I shall return with the tide,

And though death may hide me, and the greater silence enfold me, yet again will I seek your understanding.

– FRA «THE FAREWELL», KHALIL GIBRAN

19. mai 2015, kl. 05.59

En ung kvinne, et sted mellom tenåring og voksen alder, kommer gående. Hun skritter over en kant med steiner som markerer grensen mellom fortauet og strandkanten. Klærne hennes er hvite som snø, som skyer, som luft. Føttene er nakne. Hun er tomhendt.

Hun går langsomt, men målrettet, mot Stillehavet, likevel har hun ikke med seg noe av utstyret som de som kommer hit på denne tiden, pleier å bære på – fiskestang, surfebrett, våtdrakt.

Det er tidlig morgen, like etter soloppgang. Solen begynner å spre sitt oransje slør i horisonten, men luften er fremdeles skarp.

I ett av husene langs klippen som vender ut mot stranden, står en eldre mann opp og tenner lampen på kjøkkenet. Han lurer på om det er en gave eller en forbannelse å våkne på dette ukristelige tidspunktet hver morgen. Det er fredelig, jo da, men intet får ham til å føle seg mer alene i verden.

Mens han fyller vannkjelen ved vasken, titter han ut gjennom vinduet, slik han pleier å gjøre hver morgen. Det er få mennesker ute på denne tiden, som oftest bare en energisk jogger eller en hundelufter. Men denne morgenen ser han nøyere etter. Han kniper øynene sammen og åpner dem igjen for å være sikker på hva han ser.

Hun er nesten en luftspeiling, den unge kvinnen kledd i hvitt. Et øyeblikk, med det tilbakestrøkne håret hennes festet i en løs knute bak i nakken, forestiller han seg at det er hans avdøde kone som er kommet tilbake for å treffe ham. Tanken, usannsynlig som den er, får ham til å smile.

Idet vannet koker over, kommer han til seg selv. Fra der han står, oppdager han nå den gylne huden hennes, det unge ansiktet. Hun går målrettet rett mot de brølende bølgene. Noe er galt: en ung kvinne, alene og bykledd, på denne tiden. Han setter kjelen tilbake på plass, løfter røret på kjøkkentelefonen og slår nummeret til politiet.

HJEMME

1. Karina

2007

Karina satt utenfor rektors kontor og sparket med føttene mot trebenken. Hun visste at bråket irriterte sekretæren, som så opp nå og da med et strengt blikk bak den høye skranken. Karina brydde seg ikke. Hva mer kunne skje med henne? Hun ventet allerede på rektors kontor; moren var blitt tilkalt. Den eneste formildende omstendigheten i hele situasjonen var at Prem ikke var her sammen med henne. Med litt flaks var han ute sammen med de andre førsteklassingene og spilte smashball eller four square.

Tjue minutter tidligere, i begynnelsen av spisepausen, hadde hun stått ved klatrestativet sammen med bestevenninnen, Izzy, da hun fikk øye på Prem i den andre enden av skolegården, sittende ved matbordet. Lillebroren hennes, som vanligvis løp fritt rundt sammen med vennene sine på denne tiden, satt sammenkrøpet ved bordenden mens en eldre gutt sto og voktet ham i nærheten. Karina krysset skolegården, og idet hun nærmet seg, kjente hun igjen Jake Potash fra klassen sin.

«Æsj, det stinker!» Jake holdt seg for nesen og pekte på brorens matboks, fylt med ris og grønnsaker. «Få den dritten vekk fra meg!» Han sparket i bordet så boksen skranglet og Prem, med skrekkslagent ansikt, akte seg lenger bortover benken.

Karina, opphisset av sinne og beskytterinstinkt, marsjerte bort og røsket boksen vekk fra bordet. «Du plager broren min igjen,» spyttet hun ut. «Jeg skal drepe deg.» Jake hånflirte, og før hun fikk tenkt seg om, løftet Karina armen og kylte boksen mot ham. Jake hylte da den skarpe metallkanten traff ham midt i ansiktet og karrisausen dryppet nedover kinnet. Karina stirret da han tørket seg i ansiktet, og Jake må ha registrert raseriet i øynene hennes, for selv om det var en absurd trussel fra en mager elleve år gammel jente mot skolens største bølle, spyttet han bare på bakken og løp.

Før Karina fikk sjekket Prem, kom en lærer på inspeksjon løpende, andpusten. «Jeg så deg, Miss Olander. Du kastet noe på noen? Du skal til rektor.» Før Karina rakk å forklare, grep læreren henne i overarmen og gikk mot inngangsdørene. Prem så opp på henne fra benken med tårevått ansikt. Hun la fingertuppen mot nesetippen med den ledige hånden idet hun ble dratt vekk, og han gjorde det samme, et usynlig tegn som knyttet dem sammen.

Da Prem begynte på førskolen på Karinas barneskole året før, tilba han storesøsteren, og vennene hennes i samme slengen. Foreldrene var glade for at de var på samme skole, der Karina kunne følge med på ham. Prem var nervøs den første dagen da Karina viste ham rundt og pekte ut lekeplassen, hvor hun kunne møte ham i spisepausen. «Se her, du elsker jo klatrestativ!» Prem smilte til henne, så slengte han armene spontant rundt henne og klemte til. «Ja da, ja da,» sa hun og løsnet grepet før noen rakk å se det. «Du er stor gutt nå.» Hun strøk ham forsiktig over nesetippen. «Du får det så fint, det lover jeg.» Han nikket alvorlig og la fingertuppen mot nesen sin og så mot hennes.

Karina hadde hatt problemer med å tilpasse seg skolen selv, først og fremst fordi det ikke var en eneste en der som var som henne. Det var de hvite barna, de kinesiske barna, den spansktalende gruppen. Men kombinasjonen av Karinas ansiktstrekk – lys, gyllen hud, mørke øyne, tykt, bølgende hår, markant nese – ga henne følelsen av at hun ikke helt passet inn noe sted. Folk var ikke uvennlige, men hun følte seg iblant som en slags gåte som måtte løses. Første gangen faren hadde hentet henne etter fotballtrening, fulgte de andre foreldrene forvirret med da han vinket fra bilen mens de prøvde å forene hans bleke, fregnete hud med hennes. En mor stoppet henne på banen for å forsikre seg om at Karina kjente ham, før hun slapp henne, og gjorde henne veldig klar over hvor umake de så ut sammen. Navnet hennes gjorde det enda vanskeligere. Opprinnelsen var carus, latinsk for «kjærlighet», men det var samtidig hindi og betydde «blomst», «ren» eller «uskyldig». Foreldrene hadde falt for navnets betydning i forskjellige kulturer. Det appellerte til deres bevissthet om to etnisiteter forent i ett barn. Da hun var yngre, godtok Karina forklaringen, men nå mislikte hun å måtte gjenta og stave navnet sitt for alle og enhver.

Prems ansikt var satt sammen på en annen måte: lys hud, glatt og fint hår, og så lange, mørke øyevipper at de så ut som om de var bøyd og innsatt med et tykt lag mascara (helt bortkastet på en gutt, mente Karina). Folk ble alltid forbauset når de fikk vite at de var søsken, og selv om hun av og til ønsket at de ikke var det, ble hun fremdeles irritert når noen ga uttrykk for tvil. Karina og Prem var de eneste to medlemmene i klubben deres, selv når ingen trodde at de virkelig hørte sammen.

Sekretæren løftet hodet og så på Karina, kikket over små stålinnfattede briller som hang i et kjede rundt halsen. «Moren din kommer om tjue minutter, så bare bli sittende,» sa hun med et stivt smil. Karina sluttet automatisk å dingle med bena i de korte sekundene kvinnen snakket til henne, men så begynte hun igjen.

Karina hadde lært å være på vakt overfor andre mennesker, særlig de som behandlet henne med nysgjerrighet. Heldigvis trengte hun ikke mange venner; hun hadde Izzy. Isabelle Demetri, en mørkhåret jente med store øyne, hadde funnet henne i første klasse. Hun marsjerte rett bort til Karina ved huskene og erklærte at de måtte bli venner siden de hadde helt like, mørkerøde lunsjposer. Izzy var fryktløs, morsom og enset knapt guttene som alltid hang rundt henne. Hun elsket hester. Hun dro til ridesenteret to ganger i uken, der hun hadde delt eierskap til en ponni som het Mr. Chuckles, fordi foreldrene hadde sagt at det var altfor dyrt å kjøpe en alene. Karina elsket å bli med Izzy til senteret og se hvordan venninnen håndterte det store dyret. Begge var oppslukt i et taust, ømt samspill som oppfylte deres gjensidige behov. Men Karina hadde en spesiell forkjærlighet for Dominick, familien Demetris’ koksgrå cockapoo, som sov sammenkrøllet i fotenden av Izzys seng, og som fulgte tålmodig etter dem fra rom til rom uten annen grunn enn å være nær dem. Dominick virket snill og pålitelig på en ukomplisert måte sammenlignet med mange mennesker hun kjente. Karina kunne stole på Prem, foreldrene, Izzy og dyrene hennes, og det var nok.

Jake Potash var ikke blitt sendt til kontoret, og Karina skjønte hvordan episoden hadde sett ut for læreren som var i skolegården, så da hun ble kalt inn på rektors kontor, visste hun hva hun skulle si. «Jake plaget broren min. Prem er bare seks, og jeg forsvarte ham.»

Rektor tok av seg lesebrillene. «Å slåss er ikke måten å løse krangler på, Karina. Mrs. Kramer var rett i nærheten; hun kunne ha hjulpet deg.»

Karina nikket og så ned på hendene sine. Hun nevnte ikke Jakes kommentarer eller at han oppførte seg frekkere enn de andre barna, som kunne stille like sårende spørsmål. Døren gikk opp, og moren kom inn på kontoret. Da Karina fikk se henne, med blusen halvveis glidd opp fra bukselinningen og pannen full av rynker, følte hun de første stikkene av anger. Rektor ba Karina fortelle om episoden, mens moren satt med hendene foldet i fanget og dirrende kjevemuskler.

«Dette er hennes første forseelse,» sa rektor, «så det kommer på karakterkortet, og hun må be den andre eleven om unnskyldning. Men vi lar det bli med det. Og hun må selvfølgelig forlate skolen for resten av dagen.»

Moren ba høflig om unnskyldning og takket rektor uten å se på Karina. I bilen holdt hun hendene hardt knuget om rattet og kjørte flere kvartaler før hun sa noe. «Karina, jeg skjønner ikke hva som er i veien med deg. Starte en slåsskamp på skolen?»

«Han gjorde narr av Prem, mamma. Han ertet ham med at han var annerledes.» Men hun visste at moren ikke ville forstå. Foreldrene var ikke med i den samme klubben.

Moren kikket i bakspeilet og skiftet fil for å svinge. «Du skal være stolt av din indiske kultur. Oppdra gutten, fortell ham alt inderne har utrettet – funnet opp matematikk og sjakk, århundrer med tradisjon, poesi, musikk.»

Av og til, når faren var på reise, fløt skummel indisk musikk ut fra foreldrenes soverom, der bare en enslig nattbordlampe var tent. Moren satt med lukkede øyne og beveget hodet til musikken, og så mer fredfull ut enn hun gjorde til daglig sammen med dem. Det plaget Karina, som om moren måtte gå et annet sted for å bli så lykkelig, et sted hun ikke kunne ta dem med.

«Du forstår ikke,» mumlet Karina. «Det gjør du aldri.»

«Unnskyld?» Moren snudde seg og sendte henne et stikkende blikk. «Hva sa du?» Hun vendte blikket mot veien igjen. «Du vet at jeg regner med at du er en god søster for Prem, en rollemodell for ham. Du kan ikke være voldelig, Karina. Du vet bedre.»

Karina var taus og stirret ut av vinduet på butikker og gateskilt som for forbi. Hun visste at morens metode med å forsvare indisk kultur med stolthet bare ville hisset opp Jake Potash enda mer. Hvis saken vokste seg såpass stor at moren syntes den var viktig nok til å dele med Karinas far, ville han reagere helt annerledes. Han ville kontaktet Jakes foreldre, hudflette dem med rolig kritikk av foreldrerollen, og true barnet deres hvis noe lignende skulle skje en gang til. Så ville han oppsøke skolens rektor og anmelde saken til politiet. Han ville få det til å brenne rundt Jake Potash og familien hans, og la ham bli stående alene med frykten. En sånn strategi kunne virke, og hvis det ble verre, ville hun vurdere å fortelle det til faren.

Men etter den dagen i skolegården, da Karina var blitt overmannet av en ytre kraft, og sinne og energi fosset gjennom årene hennes, plaget ikke Jake Potash henne eller Prem mer.

2. Jaya

2008

Jaya trakk på seg hagehanskene og rakte et annet par til Karina, som vendte dem rundt og viste frem marihønene som var brodert på hver hanske. «Mamma, dette er … de er for småbarn. Kan jeg ikke bruke noen vanlige?»

«De passer fremdeles, gjør de ikke? De andre er for store.» Jaya bøyde seg og løftet opp en stor sekk med plantejord fra garasjegulvet og la den i armene. «Ta noen av disse, vennen min.» Hun nikket mot plantebrettet og begynte å gå rundt til den andre siden av huset, mot bakhagen. «Ja, hvordan gikk fotballen i morges?» ropte hun over skulderen.

«Bra.»

«Vant dere? Tapte? Hvem spilte dere mot?»

«Jeg vet ikke, en skole. Vi spilte uavgjort.»

Jaya satte sekken ned ved blomsterbedene og gransket datteren, studerte det tomme uttrykket som ofte dukket opp i det siste. Tolv år gammel begynte Karina allerede å oppføre seg som en amerikansk tenåring – uinteressert, gretten – som Jaya var blitt advart mot. Plutselig likte ikke Karina noe av det indiske, ikke maten som Jaya lagde, ikke klærne, som hun syntes klødde og var ubehagelige, ikke engang å gå i tempelet. Ekspertene sa at denne oppførselen ikke var personlig, men hvordan kunne den ikke være det, når Karina avviste selve kulturen til Jaya? Det var vanskelig ikke å savne den livlige unge jenta som hadde brakt så mye liv i familien. Gudskjelov var Prem, som bare var sju år, veldig barnslig og nysgjerrig på verden. Jaya hadde noen få år igjen til å nyte den gutteaktige hengivenheten hans. Det var noen fordeler ved å ha såpass stor avstand mellom barna, til tross for smerten som fulgte med. Jaya fant hagesaksen i bøtten med hageredskaper og skar opp posen med jord. «Må være tøft uten Isabelle på laget denne sesongen.» Det var slik hun gjorde nå, listet seg varsomt rundt, siden hun ikke visste helt hva som plaget datteren.

Karina trakk på skuldrene. «Det går greit. Det er jo ikke sånn at jeg ikke kjenner de andre på laget. Vi har vært sammen siden første klasse.» Hun deiset ned på gresset, la bena i kors, og lente seg bakover, støttet til armene.

«Ja, det stemmer.» Jaya smilte og tenkte på hvor annerledes Karinas stabile oppvekst hadde vært sammenlignet med hennes egen. Jayas far, som var diplomat, ble med få års mellomrom sendt til et nytt land, der Jaya gikk på førsteklasses engelske skoler, og der hjemmet ofte var vertskap for høytstående gjester. Selv om familielivet var kosmopolitisk, var resultatet snarere at det forsterket, og ikke forminsket, hvor tvers igjennom indiske de var. Jayas mor kunne lage indiske delikatesser fra alle kanter av landet: tynne, sprø dosas fra sørlige India og kraftig lammecurry nordfra. Hjemmet var smakfullt innredet med håndskårne møbler og myke silketepper. De abonnerte på indiske tidsskrifter, og samtalene rundt middagsbordet dreide seg om aktuelle hendelser hjemme. Jaya og broren, Dev, ble oppdratt i en stilltiende forståelse av at India, både i utstrekning og bidrag til verden – ragamusikk, stor poesi og utsøkt kjøkken, for å nevne noe av det – var høyt hevet over ethvert annet land de bodde i.

«Ja vel, du vet hva du skal gjøre,» sa Jaya til Karina og pekte mot det tomme blomsterbedet. «Bare begynn å grave hull.» Karina rikket seg ikke fra den sammensunkne stillingen på gresset og ristet svakt på hodet. «Hvor vil du jeg skal sette dem?»

«Kom igjen, vennen min. Samme som alltid, førti centimeters avstand i første rekke, mer i rekken bak. Jeg tror vi trenger tre rekker i alt – blomsterkål, kale, ringblomster,» sa Jaya og pekte på brettene etter tur. «Hva er disse?» Karina tok på en plante med grått, fløyelsaktig bladverk som så ut som en undersjøisk korall.

«Er de ikke interessante? Kjenn på bladene. De heter sølvkrans,» sa Jaya. «Kan ikke du bestemme hvor de skal stå?» Jaya markerte stedene for hver rekke i blomsterbedet og gikk for å hente hageslangen. Hun hadde stor glede av å plante blomster i jorden og se dem vokse. Moren hennes hadde alltid hatt vakre blomsteroppsatser i huset, siden de ofte fikk spontane besøk. Men de avskårne blomstene gjorde Jaya trist når de begynte å falle sammen og lukte stramt etter få dager. Det var aldri mulig å anlegge en hage ute når de bare var et år eller to på hvert sted, ofte om vinteren når bakken var frossen. Så Jaya lærte å dyrke sitt indre liv gjennom å praktisere klassisk dans, hennes egen form for tilknytning som hun kunne ta med seg hvor de enn bodde. Hun hadde lært seg å trives alle steder, siden «hjemme» ikke var noen steder.

Her kunne Jaya endelig dyrke blomstene sine i jorden, en måte å rotfeste seg selv på i dette landet som hun hadde tilegnet seg og sin familie. Hun og Keith hadde elsket huset helt fra de fikk se det første gang, et toetasjes murhus i en rolig gate med trær på begge sider. Begge ble tiltrukket av den store bakhagen, men av forskjellige grunner. Keith så svømmebassenget som et tegn på suksess. Han så seg selv som vert og grillsjef på sommerfestene mens barna svømte i bassenget. Jaya så den store åpne plassen som et enormt lerret der hun kunne skape sin egen hage, en hage med blomsterbed, rosebusker, urter og grønnsaker, til og med et lite sitrustre som av og til bar limefrukter. Karina var bare i stabbealderen da de kjøpte huset, og for første gang i livet følte Jaya en dyp energi som knyttet henne til et sted, en følelse som hadde vokst de siste ti årene. De ville hatt råd til et større hus nå, i et bedre strøk, som Keith alltid minnet henne på når de kjørte forbi andre hus på søndagene, men hun ville ikke forlate dette huset.

Nå helte hun en planteskje med jord oppi hvert av de små hullene som Karina hadde gravd ut, etterfulgt av en skje benmel. «Har du bestemt deg for hvor du vil spise bursdagsmiddagen din? Vi kan dra til Benihana, eller Spaghetti House,» foreslo Jaya. «Kanskje vi kan prøve det nye iskremstedet etterpå? Eller vil du ha kake?»

«Mamma, jeg skjønner ikke hvorfor jeg ikke kan sitte barnevakt hos Crandall i kveld. Bursdagen min er ikke før i morgen. Hvorfor kan vi ikke ha middagen da?»

«Fordi faren din skal reise i morgen. Flyet går klokken tre,» forklarte Jaya. «Dessuten er det vel bedre å gå ut og spise på lørdag, ikke sant? Ikke måtte stå opp og gå på skolen dagen etter.»

Karina himlet med øynene og kjørte spaden hardt ned i bakken til et nytt hull. «Det er ikke rettferdig. Jeg må få gjøre det jeg vil med min egen tid i helgene. Izzy er på ridesenteret hele dagen. Hvorfor kan jeg ikke sitte barnevakt i noen få timer hvis jeg har lyst?» Jaya så opp på datteren og sukket. Det var den samme argumentasjonen. Karina hadde begynt å lufte den ene naboens hund i helgene, så den andres. Nå ville hun sitte barnevakt hver fredag og lørdag kveld og kuttet dermed av familiens tid sammen.

«Hva skal jeg ellers bruke tiden til?» sa Karina. «Jeg får gode karakterer allerede, så ikke bruk det som unnskyldning.»

«Karina.» Jaya la hodet på skakke og smilte og håpet å stagge indignasjonen som hun så bygge seg opp i datteren. «Hvorfor er du så ivrig etter å gjøre dette? For pengenes skyld?» Hun prøvde å unngå å svartmale ordet. Verdiene som Jayas foreldre hadde prentet inn i henne, var krystallklare: første prioritet var utdanning, nummer to var dans. Ikke noe annet skulle forkludre oppdragelsen da hun var barn. I deres kultur var det å arbeide for pengenes skyld bare noe voksne og tiggerbarn gjorde.

«Alle de andre på skolen gjør det de vil i helgene. Jeg vil bare bruke tiden min slik jeg vil,» sa Karina. «Og ja, tjene litt penger –»

«Du vet at vi gir deg lommepenger til alt du trenger,» innvendte Jaya.

«Det er ikke poenget!» Karina presset spaden ned i bakken så hardt at den spratt en meter unna og landet rett ved en busk.

Jaya vendte seg bort fra sinnet som ulmet i datteren, presset hendene med hagehanskene dypt ned i sekken med plantejord og tømte den ut i hauger foran seg. Keith så annerledes på dette. Han syntes det var bra for barn å ha jobb, lære ansvar og pengenes verdi. Kanskje dette var en annen side av den amerikanske kulturen som hun rett og slett ikke forsto. «Jeg skal snakke med faren din om det, greit?»

Karina reiste seg for å hente spaden og begynte å kjøre den hardt ned i bakken igjen mens jorden skvatt rundt henne. Jaya strakte seg etter brettet med sølvkrans og begynte å lirke dem ut av omslaget. De hadde begynt å plante blomster på Karinas bursdag som et spesielt ritual for mange år siden, som noe Jaya kunne dele med datteren sin, slik hun hadde delt dansen med sin egen mor. Jaya hadde studert Bharatanatyam-retningen i klassisk dans fra hun var fem år gammel og helt til hun reiste for å begynne på universitetet. Det var morens måte å sikre en tilknytning til indisk kultur på, uansett hvor de bodde. Da de var i Delhi, fikk Jaya undervisning hos en dansepedagog, men i utlandet ble Jaya undervist av moren, som selv var danser.

I hvert eneste hjem i hvert eneste land der Jayas familie hadde bodd, hang det en serie med fem identisk innrammede fotografier av moren i fullt kostyme i ulike danseposisjoner: ett der hun formet en fløyte med hendene, ett der de lange fingrene dannet en blomst, og så videre. Hver gang de flyttet til et nytt hus, var disse fotografiene de første som ble hengt opp. Hele familien deltok i ritualet med å finne det rette stedet til dem da de kom til Irland, til Portugal, til Kuwait. Jaya ble knyttet til disse bildene, et symbol på noe varig i hjemmene som stadig skiftet, et tegn på at moren våket over henne. Jaya pleide å studere bildene av moren, med dramatiske sminkede øyne og overdådige silkekostymer, og lurte på om hun noen gang ville bli like vakker og grasiøs. Hun hadde elsket å dele noe helt spesielt med moren sin. I motsetning til Karina nå, som var som den lille kaninen i barneboken, som hele tiden prøvde å løpe fra henne.

«Jeg er ikke et lite barn lenger, mamma. Jeg er ikke en … unge sånn som Prem. Jeg kan gjøre ting på egen hånd. Du lar meg ikke få gjøre noe. Det er urettferdig.» Karina reiste seg og slapp spaden ned på bakken. «Jeg liker ikke dette engang,» mumlet hun. «Jeg hater hagearbeid.» Hun ristet på hodet, snudde seg og gikk mot huset.

*

Etter at hun hadde avsluttet plantingen på egen hånd, og egentlig var glad for en pause, gikk Jaya inn i huset og fant Keith ved kjøkkenbordet, der han satt og studerte telefonen sin, slik han hadde gjort iherdig de siste ukene. Han så opp på henne med en dyp rynke mellom brynene. «De sier nei til bonus i år. Ingenting. Kan du begripe det? Etter at jeg har jobbet på spreng hele året, skal de ta vekk bonusen min.»

«Det er bare ett år,» sa Jaya.

«Og hva om det ikke er det? Først Bear, så Lehman. Faen!» sa Keith. «Hva blir det neste? Jeg mener, Brian hadde ingen anelse om at det gikk nedover hos Lehman før de to siste ukene. Ingen bonus i år betyr at vi kan bli nestemann. Kanskje jeg ikke har noen jobb engang neste år.»

«Vel, vi kan takle det hvis det skjer,» sa Jaya og manøvrerte seg rundt stabelen av skitne frokosttallerkener i kjøkkenvasken for å vaske bort jord fra hendene.

«Jeg ringer til Robbie. Kanskje han har noe til meg.»

«Robbie Weiss?» sa Jaya og kikket over skulderen. «Fyren som startet den børssjappa?» Hun fant en børste og begynte å skrubbe den størknede lønnesirupen av tallerkenene.

Keith nikket. «Han var med på å starte et lite firma, Duncan Weiss. De satser på mellommarkedet. Vi har fått i gang noen avtaler sammen. Han ba meg ringe når som helst hvis jeg var klar for å bytte jobb. Kanskje jeg kan få ham til å betale bonusen min hvis jeg kommer dit før årsskiftet.»

«Men du sa jo nettopp at det ikke er noen bonus,» sa Jaya og hevet stemmen over det rennende vannet og skramlingen fra sølvtøyet i kummen.

«Pokker, Jaya, må du gjøre dette akkurat nå?» bjeffet Keith. «Hører du på meg i det hele tatt?»

Jaya skrudde av kranen og virvlet rundt og sto ansikt til ansikt med ham med skrubbebørsten i hånden. Hvem skal ellers gjøre det, og når? hadde hun lyst til å si, men tvang seg til å være rolig. Keith hadde vært en nervebunt siden finansmarkedet falt sammen for noen uker siden. Det var som om noen hadde rappet mannen hun kjente og erstattet ham med en overengstelig, falsk utgave. «Hva er det du sier, Keith?» Tonen var anklagende, selv om hun prøvde å beherske seg. «Vil du forlate firmaet ditt på grunn av ett dårlig år for å gå til en … lurvete oppkomling? For å arbeide for en fyr du, så vidt jeg husker, kalte skruppelløs?»

«Jeg prøver å skaffe meg et levebrød og forsørge familien min,» ropte Keith. «Finansmarkedet har brutt sammen og jeg prøver å ta vare på deg.»

«Vel, du behøver ikke ta vare på meg, ikke på denne måten,» sa Jaya bitende.

«Hvilken annen løsning har vi? Du vet at min bonus er åtti prosent av inntekten min. Vi kan ikke engang dekke boliglånet på min lønn. Og i alle fall ikke på din.»

«Jeg kan jobbe heltid,» sa Jaya. «Vi kan få goder gjennom min jobb og kutte utgiftene våre til du finner noe.»

Keith lo. «Det kommer ikke til å forandre på noe, Jaya, og det vet du.»

«Kan du bare legge bort egoet og mannssjåvinismen din litt og –»

«Ok, det holder!» Keith reiste seg, og stolen skrapte hardt mot kjøkkengulvet. «Jeg må klarne hodet før jeg sier noe jeg angrer på.»

«For sent!» ropte hun etter ham idet inngangsdøren smalt igjen. Jaya ble stående og høre skramlingen av garasjedøren og hvinende bildekk. Da hun snudde seg mot oppvaskkummen igjen, hørte hun en soveromsdør bli lukket stille ovenpå.