Christin Grilstad Prøis

9

Annabella

Et barn er født

Persongalleri

Annabella Persdatter
Jarlsberg hovedgård
Lisell Thorsdatter | kjøkkenpike
Herman | dreng
Majonetta | kjøkkenpike
Svelvigen
Johanne | bestyrerinne på vertshuset Revehiet
Baste | Johannes sønn
Lovise | Johannes betrodde venninne
Berte Sigmundsdatter | Annabellas venninne
Lars Høeg | skomakersvenn
Oline Høeg | Lars’ mor
Anna Jacobine Toft | lærerinne
Herr Toft | skipsreder, Annas far
Tessa | tjenestepike, anstand for Anna
Herr Mørch | prest
Herr Mathiesen | overtollbetjent, Svelvigens rikeste mann
Jomfru Barbara | husholderske hos herr Mathiesen
Herr Fron | lensmann
Hans | Bastes plageånd
Fru Thorvaldsen | moren til Hans
Petrine Juel | en av kjerringene i Svelvigen
Zakarias Halvorsen | soldat i Svelvigen Sjøbatteri
Andre
Gunhilde Matsson | Annas venninne i Drammen

Slik sluttet forrige bok

Et smil kom over Johannes lepper. Hun stirret på Annabella med et blikk som lyste av begeistring. Annabella svelget. Dette ble for mye. Å gå fra raseri til glede på ett sekund var like illevarslende som å tro at man kunne tie og tale på likt.

– Selvfølgelig, hvisket vertshuskvinnen mens hun knipset vilt rundt seg. – Selvfølgelig! ropte hun. – Det har da vært kortere ventetid mellom vielse og ungefødsel enn detta. Noen sure kommentarer må en rektignok forvente. Fru Thorvaldsen, for eksempel, fornekter seg aldri. Men surmaga oppgulp fra den kanten håndterer vi. Jeg har da skjønt at noe har plaga deg, men at jeg ikke skjønte detta, da, gitt.

Johanne strente mot utgangsdøra og fikk på seg vintersko og ytterjakke i en hast.

– Hvor skal du? kom det spakt fra Annabella.

– Jeg skal finne’n Lars og fortelle’n at’n skal bli far, kom det gledestrålende fra Johanne. – Og det er klart at’n tar på seg detta, så det skal du ikke tenke på. Milde himmel, mumlet hun lattermildt til seg selv. – Jeg har nå jaggu tungt for’e, som ikke skjønte åssen det var fatt. Ikke rart at du har vært ute av deg, jente.

Så gikk hun.

Annabella reiste seg og la hånden mot vindusruten. Bena skalv, og hun visste ikke om hun skulle le eller grine. Fra kvisten lød munter nynning fra Baste. Noen kom løpende ned bakken mot Revehiet, en ukjent unggutt, eller hadde hun sett ham før? Var det ikke den eldste til Petrine? Han hadde retning mot Revehiet, og fektet med armene. Han kunne umulig se henne gjennom den nedrimete vindusruten, det var jo så vidt hun så ham der ute.

Hun hastet til døra, trakk slåen for og åpnet. Jo, det var Petrines sønn. Hun kjente ham fra skolen, en rabagast på linje med Hans Thorvaldsen.

– Jeg kommer med bud fra Lovise! ropte han. Han var et stykke unna, men hun hørte likevel hva han sa. – Det haster. Fødselen er i gang.

Kapittel 1

Svelvigen, 7. desember 1812

Aldri før hadde Annabella løpt så fort. Ikke engang da hun som tolvåring ble jaget av bygdevekteren, før hun mirakuløst fant både sjelesorg og en trygg havn hos gamlepresten i Holmestrand, hadde hun hatt en slik fart. Pusten gikk i tunge hiv, der hun hastet opp bakkene mot Hellum. Det verket i bena. Én ting var å sette fart bortover, noe annet var oppoverbakken. Den fikk hjertet til å dundre så det smalt i hodet. Hun vaklet og rakk ikke å tenke en eneste fornuftig tanke, for hun spant på glatta og gikk bums over ende i en snøfonn. Fortumlet kom hun seg på bena igjen, og mens hun børstet snø av vinterjakken, forbannet hun isen og snøen, hun forbannet Lovise og stakkars Berte, hun rett og slett forbannet alt, før hun innså hvor meningsløst det var å frese som en illsint katt. Hun kikket seg over skulderen. Guttungen som hadde kommet med beskjeden om at fødselen var i gang, var ikke å se. Så hadde hun vel løpt fra ham, akkurat som hun hadde løpt fra Baste. Det var selvfølgelig Johanne som burde ha vært på vei til tømmerstua nå, siden kvinnen visste hva det innebar å føde. Det ville helt klart ha vært mest fornuftig om Johanne dro. Men Annabella hadde nappet til seg støvler og tøy og løpt av sted det bena bar henne. Det hadde bare kommet over henne. Hun måtte til Berte! Du blir her! hadde hun ropt til Baste, du går ingen steder, hører du? Og så hadde hun løpt. Uten tanke for hva Baste kunne finne på, alene på vertshuset. Dog var ikke Johanne langt unna, kun hos skomakeren for å fortelle Lars at han skulle bli far. Annabella begynte å gå. Det var galskap at Johanne hadde gått til Lars, men kvinnen var uforbederlig. Hun tolket alt i egen mening, og det var ikke råd å si henne imot. Hun skjøv unna tanken på Johannes plan. Det fikk vente, for nå var det Berte det gjaldt.

Annabella satte opp farten. Noe sa henne at det var nødvendig, at det hastet. Men hva visste vel hun om fødsler, annet enn at barnet skulle ut? En pinefull anger forplantet seg. Kanskje hun likevel burde ha ventet og latt Johanne gå? For hva hadde hun å tilføre? En hjelpeløs pipende lyd hørtes, og hun gløttet seg forskremt rundt. Ikke en levende sjel var å se. Antagelig hadde lyden kommet fra henne selv. Hun trakk pusten dypt, kjente at nye krefter fylte henne og begynte å springe. Fødselen var i gang, hadde guttungen sagt. Det var ingen tid å miste.

Hun skalv da hun ti minutter senere sto utenfor Lovises tømmerstue og løftet hånden for å knakke på døra. Det var stille innenfor. Det kunne bety at fødselen slett ikke var i gang, men om det var tilfellet, var heller ikke det bra. Det gjorde ikke Berte godt å bære barnet. Kroppen hennes protesterte, hun ble syk av å ha barnet inni seg. Annabella trakk pusten dypt og banket på, og da ingen svarte, åpnet hun døra og steg inn.

Hun kunne aldri ha forberedt seg på det som ventet. Aldri. Hun forsto det heller ikke med en gang, ble bare stående og se på Berte som lå i senga. Øynene hennes var lukket. Hun så fredfull ut. I kubbestolen ved grua satt Lovise med en bylt i armene. Annabella nærmet seg kvinnen nølende. Lovise stirret tamt rett fremfor seg. Pleide man ikke å kikke betatt på den nyfødte og smile forundret over livets mirakel? Nå fødte jo for så vidt kvinner stadig vekk. Unger kom til verden hele tiden, så at Lovise ikke var euforisk, var forståelig. Men barnet var altså født, og godt var det. Lettelsen flommet, for sannelig hadde hun gruet seg til å overvære Bertes smerte, men nå slapp hun det, for det var allerede over!

Hun skred til grua og tittet på barnet, som stirret tilbake på henne med store, mørke øyne.

– Så der er du, hvisket Annabella. Hun måtte hviske, fordi Berte sov. Hun knelte ved Lovises side. Lovise stirret fremdeles ut i lufta. Flammene fra grua farget ansiktet hennes med et rødlig skjær.

– Jeg kom så fort jeg kunne. Igjen hvisket hun, og ikke bare på grunn av Berte, men det var noe med stunden. Hun følte ikke for å snakke høyt. Hun gløttet fra barnet og til Lovise, og undret seg over kvinnens vemodige oppsyn. Det var jo dette Lovise hadde mast slik om, at barnet måtte ut, så hvorfor var hun ikke glad? Var det noe galt med barnet? Annabella gransket det lille fjeset. Nese, munn, øyne og ører. Kanskje ungen manglet en arm, eller hadde tre ben. På nabogården på Fyllpå hadde det kommet til verden en kalv med to hoder. Satans verk, hadde folk mumlet og korset seg. Noen barn ble født med hale, visste hun. Folk korset seg da også.

– Det er et pikebarn, hørte hun Lovise mumle, og Annabella nikket. Hun var på ingen måte forundret. Det var til pass for de høye herrer at den nye Messias var en pike. På vegne av all verdens kvinner var det høyst fortjent.

– Gråter du?

Forbauset stirret hun på Lovise. Jo, visst gråt hun. Gledestårer! Fordi det endelig var over. Et gys for i Annabella. Kanskje Lovise endelig hadde innsett at det hun holdt i armene, var så stort at det var utenfor deres fatteevne.

– Berte er …

Lovise brast i gråt og hulket så hun ristet. Annabella grep barnet, redd for at Lovise kunne finne på å miste henne, for hun skaket slik at hun knapt holdt seg i stolen. Noe er galt, for det i Annabella. Hun vendte seg mot senga der Berte lå, fremdeles med lukkede øyne. Hun lignet en engel, med det lyse håret spredt utover puten. Hun hadde tenkt det før, husket Annabella, det med at Berte lignet en engel. En grusom smerte, som et øksehugg midt i brystet, for i henne, leppene begynte å skjelve, og blikket ble uklart. På ustø ben nærmet hun seg senga og tråkket i noe klisset. Forvirret så hun at det hadde rent blod fra senga. Sakte trakk hun fellen til side. Som fastfrosset tok hun inn over seg det grufulle synet og gispet. Sengetøyet, Bertes underkropp, filler av en nattserk, alt var tilgriset av blod.

– Nei! hørte hun Lovise rope, og så var kvinnen der, akkurat i tide til å nappe barnet til seg, før bena svant under Annabella. Det svimlet for øynene, kvalmen rullet som grove dønninger etter høststorm, og hun sank på kne og grep fast i sengekanten mens hun hev etter pusten.

– Jeg hadde ikke noe valg, hørte hun Lovise si med tynn stemme. – Måtte Gud tilgi meg for det jeg har gjort.

Det raslet fra fellen. Lovise trakk den tilbake over Bertes kropp, over blodet, over magen der barnet var skåret ut. Annabella slapp grepet om sengekanten. Hendene var klisne, og hun løftet dem hjelpeløst og så det røde. Hun hadde knelt i det også. Serken var tilgriset. Sakte kom hun seg på bena. Det stemte ikke at Berte lignet en engel, hun var en engel. Hennes jordiske liv var til ende. Annabella knep igjen øynene og foldet hendene hardt. Ta godt imot Berte, ba hun lydløst og forpint. Slipp henne inn i himmelriket. Vis henne nåde. Et bilde steg frem for øynene hennes. Herren som rettet pekefingeren mot Berte mens han spurte om det stemte at hun var en flyfille. Det var det ordet Berte selv hadde brukt. Hun var en flyfille, og derfor hadde hun blitt svanger. Annabella kjempet med tårene som truet med å strømme. Selvfølgelig ville ikke Herren dømme Berte, for Herren var god. Han ville strekke ut hånden og klappe henne vennlig på kinnet, for så å åpne porten og slippe henne inn, og der ville englene hylle henne med himmelsk sang. Alt dette for igjennom Annabellas hode mens hun forvirret tok innover seg scenarioet med blodet og den tårevåte Lovise.

En nummenhet bredte seg i Annabella. Hun forsto hva som hadde skjedd. Det grufulle synet da hun dro vekk fellen, levnet ingen tvil. Lovise hadde hentet ut barnet. Bertes mage var skåret opp, og nå var hun død! Var Berte allerede død da Lovise grep kniven, eller var det Lovises handling som hadde tatt livet av ungpiken? Det kom en underlig lyd, som et knirk, fra barnet. Den lille. Den morløse. Annabella skalv. Hun orket ikke å se på ungen, for hadde det ikke vært for henne, eller Lovise, ville hun fremdeles hatt sin beste venninne i live.

– Jeg går til Eik, kom det fra Lovise. – Det kom små der oppe for noen dager siden. Vi får be for at de vil hjelpe oss.

Lovise la barnet i Annabellas armer og hastet til døra, grep vinterjakken, snørte på seg sko, tullet ett sjal om bringa og ett til om hals og hode. Hadde hun tenkt å etterlate Annabella med den nyfødte og Bertes legeme?

– Du klarer det, kom det fra kvinnen da hun protesterte. – Jeg skal være så rask jeg kan. Barnet overlever ikke uten amme.

Så gikk hun. Døra lukket seg lydløst etter henne. Det var som om hun aldri hadde vært der, som om hun løste seg opp i røyk og forsvant. Annabella sjanglet til kubbestolen, den samme der Lovise hadde sittet. Nå var det hun som satt der, skjelvende, stille gråtende, med barnet i armene. Hun orket heller ikke å smile over livets mirakel, for dette var bare trist, og hun bøyde hodet og gråt.

Som lovet var Lovise raskt tilbake, men hun ble ikke, hun hentet barnet og gikk igjen. Helt villige hadde de ikke vært, ekteparet på Eik. Kona hadde nylig satt unge nummer tre til verden og hadde nok med sitt, men de hadde myknet da Lovise la mynt på bordet og kom med lovnad om mer. Dessuten var det kun for noen måneder, hun hadde ikke bedt om mer. Lovise hadde kneppet opp skjorta og lagt barnet mot den bare huden, før klærne igjen kom på. Hvordan skal vi ellers få ungen til Eik i kulda, hadde hun sagt, uten at Annabella hadde spurt. Hun hadde ikke stilt Lovise et eneste spørsmål, ikke om noe, og nå var Lovise på vei til Eik med den lille. Det var av nødvendighet. Barnet overlevde ikke ellers.

Sakte vendte Annabella seg mot senga. Det smertet henne slik å se venninnens bleke ansikt. Kunne ikke Gud bare røre ved pannen og puste liv i henne igjen? Om Berte mirakuløst slo øynene opp og så seg forundret rundt, kunne Annabella endelig få fortalt om Julius Cæsar, som ifølge Johanne var en salgsmagnet, og om grisen og gjessene som hadde losji innendørs, og så ville de le så mye at det krøllet seg i magen. Og Berte særdeles. Berte lo alltid mye.

Med tunge skritt gikk Annabella mot senga. Det var noe uverdig over det tilgrisede sengetøyet, og hvor mye det enn bød henne imot, kunne hun ikke la Berte ligge slik. Igjen fylte pinen henne, igjen rammet øksehugget. Sorgen. Vemodet. Forferdelsen. Sinnet. Den fordømte ungen som hadde kostet Berte livet! Det fantes ingen mening i det. Ingen hadde ønsket barnet, ikke Berte, ikke moren hennes, ingen! Et overveldende raseri bredte seg, og Annabella brølte av sinne mens hun hamret neven mot tømmerveggen. Det var ikke til å fatte. Hun sank ned på sengekanten og grep venninnens kalde hånd. Hvordan kunne Lovise tro at det var hennes rett å ta en slik avgjørelse? Trollkvinnen Lovise hadde nok en gang tatt saken i egne hender, og resultatet var katastrofalt.