Torill Thorup

11

Arvesølv

Glimt av vår

Persongalleri

Yngvil Brandsæther | Odelsdatter til Brandsæther
Mathias Brandsæther | Yngvils far, storbonde og andelseier i Jernverket
Alvilde Brandsæther | Yngvils mor
Agnete Brandsæther | Yngvils lillesøster
Martin Brandsæther | Yngvils farfar
Magnus Brandsæther | Yngvils oldefar
Maren Anisette | Yngvils oldemor
Fanny og Jørgen | Yngvils tante og onkel
Trygve, Ester og Erika | Tjenestefolk på Brandsæther
Mads Rivelsrud (Brandsæther) | Mathias’ tvillingbror, andelseier i Jernverket
Randine Rivelsrud | Mads’ kone
Knut Stubberud | Storbonde og andelseier i Jernverket
Olette Stubberud | Knuts kone
Aleksander Stubberud | Odelsgutt til Stubberud
Simen Stubberud | Aleksanders tvillingbror
Harald Håvet | Tidligere kullkjører og krambubetjent, nå gårdsdreng på Brandsæther
Kaspara Håvet | Haralds mor
Karen Anna (Besta) | Haralds mormor
Lars Andersen | Krambubestyrer
Dina | Tidligere kullkjører, nå i forvaring på Brandsæther
Ulrik Storstierne | Husherre på Hovedgården og største andelseier i Jernverket

Slik sluttet forrige bok

Olette tok øsen og fylte et glass med vann. Hun drakk alt i to munnfuller. Kalde vanndråper rant nedover haken. Betenkt ble hun stående med det tynne glasset i hånden.

Hjemkomsten fra Hovedgården hadde endt i en voldsom krangel mellom Aleksander og henne. Hun hadde skreket og rast at hun aldri ville tilgi ham. Han hadde forsøkt å appellere til rettferdighetssansen hennes, men hvorfor skulle hun bry seg om den? Mulig Knut hadde snusket og surret med regnskapet, men han hadde ikke tatt livet av

Mathias! Det var hun overbevist om. I hvert fall nesten …

I dagene som fulgte, hadde krangelen skapt en avgrunn mellom Aleksander og henne. Hver gang han hadde kommet inn på kjøkkenet, hadde hun vendt ryggen til. Hun lot som hun ikke hørte når han snakket til henne. Hun brydde seg ikke engang om han gikk ut og smelte døren igjen bak seg. Til slutt hadde de begynt å snakke sammen. Ikke fordi hun ville, han skulle bli straffet med taushet, men simpelthen fordi hun ikke klarte å

holde munn over lenger tid.

Olette fnøs. Aleksander var flink og ærekjær. Han arbeidet utrettelig på Stubberud. Han var dyktig til å drive gården, men hadde han fortjent den? Det var det store spørsmålet. Han måtte ikke glemme, tenkte Olette bittert, at først utpå nyåret skulle det foretas eierskifte. Gården var ikke skrevet over på ham ennå. Mye kunne skje eller forandre seg innen den tid … Aleksander måtte ta seg i akt!

Fortsatt var det uvirkelig at vennskapet med grannegården skulle ende slik som det hadde gjort. Brandsæther og Stubberud hadde vært ett. Slik hadde i hvert fall hun vurdert det før. De drev jo Jernverket sammen!

Alt var blitt ødelagt. Bryllupet. Simens fremtid. Andelene i Jernverket tilhørte ikke lenger slekten, mulig de aldri ble kjøpt tilbake igjen. Og alt, alt, tenkte Olette harmdirrende, var Yngvils skyld. Skam og vanære, hun hadde avlyst bryllupet. Siden

hadde hun anklaget Knut for å være en morder … Overraskende nok hadde bygdefolket valgt å støtte henne.

Olette skar tenner og strammet grepet rundt glasset. En ilende smerte jaget plutselig gjennom armen. Glasset hadde knust, og skarpe glassbiter åt seg inn i håndflaten. Blodet sildret nedover håndleddet, stenket blusen med røde flekker og dryppet ned på gulvet.

Olette stirret som blindet på bloddråpene. Det skulle bli slutt på at Yngvil kunne gå gjennom Eidsfoss’ gater med hevet hodet. Det hovmodige fliret skulle tørkes bort. Hun skulle sannelig få merke at hun hadde utropt Olette Stubberud til sin fiende.

Det var tid for hevn.

1

Brandsæther, om morgenen julaften 1870

– DET ER TØVETE overtro! Agnete skar en grimase av ergrelse da hun så at tjenestekonen hadde funnet frem tjærespannet og gikk mot stabburet.

– La nå Ester male kors over dørene. Så lenge hun tror det vil holde skrømtet unna, er det i hvert fall ikke til skade.

– Kun til irritasjon, skjøt Agnete obsternasig inn.

– I alle år har Ester ment at skrømt kan komme og gjøre ugagn på julenatten. Om hun mener et tjæremalt kors kan hindre dem i å bryte seg inn i bygningene og begå skadeverk, så unn henne den gleden. Yngvil smilte overbærende mot søsteren.

– Jeg får vel det, da. Siden det er en tradisjon, så …

– Se det, utbrøt Yngvil, – en dag vil du savne at noen holder Esters skikk i hevd. Det hører julen til.

Ydmykt bøyde Agnete nakken. – Du har rett. Det er koselig å stå opp i grålysningen til de velkjente lydene. Ester som fyrer opp i ovnen før hun går ut. Skramlingen med blikkspann, subbingen av tunge føtter over gulvet og bislagdøren som blir åpnet. Jeg er blitt vant til å våkne til dette …

– Det er jeg også. Yngvil knyttet fjøsforkleet på og trædde en kurv på armen. Hun hadde funnet frem høstepler, poteter og gulrøtter. Sølvfaks, Borken og Ariel skulle få en sukkerbit nå, og en blanding av byggkorn og havre senere i kveld. – Kommer du?

Agnete stakk føttene i treskoene og fulgte etter.

Yngvil stanset andektig på trappen og speidet mot den blåsvarte himmelen. Isende vind blåste over ansiktet. Hun gned håndbaken mot den kalde nesetippen. Dette var tiden på døgnet hun likte best, den stille stunden før dagens kiv og mas begynte, før skyene ble malt rosa av solens spede stråler, og mens snøen ennå lå urørt og blålig over landskapet.

Lyden av øksehugg stilnet i nattemørket.

Yngvil så straks mot vedskjulet. Der inne befant Harald seg allerede … Det hadde Ester fortalt rett før Agnete og hun skulle begynne fjøsstellet. Tjenestekonen hadde sagt det så likefrem, så rolig som om det var en ubetydelig opplysning, men slik hadde det ikke føltes for henne.

Minnene fra gårsdagen skyllet over Yngvil. Hun hadde oppsøkt Harald på husmannsplassen. Til og med overfor seg selv hadde hun påstått at hun som husfrue var forpliktet til å se at han hadde kommet i orden. Hvorfor hadde hun da dirret av lengsel og spenning på gåturen dit …? Hvorfor hadde hun tillatt at han la den ene armen rundt midjen hennes, løftet haken opp og kysset henne? Hun hadde ikke protestert da han bar henne inn på kammerset. Uten å slippe henne med blikket hadde han lagt henne ned på de halmfylte striesekkene …

Yngvil hetnet av frydefull sødme. Lengselsfulle blikk gled mot vedskjulet der lyset strømmet ut gjennom glisne vegger. Lykten hadde han plassert på huggestabben, og silhuetten viste at han fylte armene med juleved.

– Jeg begynner uten deg, jeg. Agnete lo og dultet borti henne. Uten et spørsmål lirket hun kurven fra henne. Snøen knitret under skoene da hun trasket av gårde.

Yngvil ville følge etter. Spenningen ilte i henne. Hun måtte smette inn i fjøset før Harald blåste ut lykten og satte kursen mot våningshuset. Han måtte ikke se henne – i hvert fall ikke oppdage at hun sto som forgapt og kikket dit han befant seg. Fort, fort, men beina føltes myke som mose. Tvilrådig trippet hun på samme sted og ble ikke enig med seg selv om hun burde flykte eller bli stående.

For sent, kilte det i henne da lyset i vedskjulet sluknet og konturen av Harald tegnet seg mot tømmerveggen i bakgrunnen. Omstendelig trakk han døren etter seg, festet haspen og dempet et host bak den ledige hånden.

Yngvil rettet seg opp og tuslet mot ham – han måtte ikke få inntrykk av at hun hadde stått og ventet. Å nei, det var helt tilfeldig at de traff hverandre nå.

– God morgen, Yngvil.

Den mørke, vennlige stemmen smøg seg som varme rundt Yngvil. Hun tok seg selv i å smile oppglødd bare av å lytte til tonefallet hans. – I like måte, Harald. Så fint at du har hugd juleveden. Ester vil gjerne ha den inn på …

– Hvorfor later du som om ingenting har hendt?

Yngvil ble rød. – Jeg vet inderlig godt hva som hendte mellom oss i går. Jeg …

– Ville du hatt det ugjort?

Tungen svellet i munnen på Yngvil. Det var kanskje det viktigste spørsmålet hun noen gang hadde måttet besvare. Uansett hva hun valgte å si, ville alle følelsene hennes overfor Harald blottlegges i samme sekund. Det ble til at hun så ned og tegnet sirkler i snøen med skotuppen.

– Yngvil …? Du må svare meg …

Plutselig innså Yngvil at det var måte på hvor lenge hun kunne holde ham på pinebenken. I over to år hadde han svermet rundt henne. Han hadde aldri hatt annet i tankene enn å være snill mot henne. Vissheten om det fikk henne til å se rett på ham. – Hvorfor skulle jeg angre på noe som var så … godt? Åpenhjertigheten fikk skamrødmen til å blusse.

– Hvis det ikke hadde vært for at jeg har favnen full av ved, så skulle jeg ha kysset deg! Å, så lettet jeg er! Jeg var bekymret for at du skulle synes at jeg var for … for pågående.

– Det var du, svarte Yngvil spøkefullt, – men vi var like ivrige begge to. Nå ja, vi … vi fullbyrdet jo ingenting.

– Det var nære på!

Usikkerheten blafret gjennom Yngvil. Dels fordi det var uvant å sette ord på følelsene sine, men også fordi de ikke fikk snakket uforstyrret sammen. Tenk om Ester eller Agnete dukket opp og hørte bruddstykker … De ville kanskje ikke kommentere noe, men brått innså Yngvil at hun måtte finne ut av følelsene sine før hun involverte dem. Det gjaldt også overfor Harald – hun trodde det ville bli lenge til de kunne regne seg som et par, om mulig aldri. Fremtiden så ikke lys ut for dem.

Så du brukte ham? Han var ikke annet enn en mann du kunne forlyste deg med når begjæret tok overhånd? Din selviske, tankeløse skjøge …

Nei – nei, svarte Yngvil taust, som om klagen kom fra et annet menneske og ikke var en stemme i hennes indre. Hun hadde latt seg rive med. Hun hadde klynket av nytelse da Harald, gal av attrå, hadde kledd av henne plagg for plagg. Hun husket ikke hvordan han hadde kledd seg naken. Hadde hun hjulpet til med å trekke skjorten over hodet hans? Hadde hun fjernet beltet, åpnet gylfen og utålmodig trukket beinklærne hans ned? I dette øyeblikket var hun ute av stand til å huske hvorledes de begge var blitt befridd for klær, men noe sto klart for henne: den varme, nakne huden hans mot hennes … Berøring og sanselig nærhet blandet med forventningsfull spenning hadde fått henne til å trygle ham om å fortsette å stryke hendene over skuldrene, over magen og nedover lårene hennes …

Yngvil kvalte et gisp. Hadde hun virkelig bydd seg frem slik? Var det virkelig sant at hun hadde jamret og klamret seg til ham …? Der og da hadde det føltes så riktig, nå var det bare skammelig pinlig.

En mager trøst var at Harald hadde vært like oppildnet som henne. Hendene hans hadde søkt sultent, grådig over hver tomme av huden hennes. Ikke en millimeter hadde unnsluppet å bli kysset. Han hadde også jamret, men mer av klynkende gledesgråt. Hun hadde forstått at han var som beruset over endelig å være nær henne, samtidig som redselen for å miste henne igjen hadde gjort ham maktesløs.

Harald hadde alt hun kunne drømme om, men valget av ektemann var avhengig av mer enn sødmefull forelskelse. Enten hun ville eller ei, måtte hun ta hensyn til hva som gagnet Brandsæther best. Slektsgården måtte besittes av en mann som var klok, arbeidsom og ærekjær, men mest av alt – tryggheten fantes hos den som også kunne stille økonomiske midler til rådighet.

Yngvil var blitt så tankefull at hun skvatt til da hun oppdaget at Harald mønstret henne. – Agnete begynner vel å lure på hvor det blir av meg. Vi skal ta fjøsstellet sammen.

– Gå til henne, du, smilte Harald bredt, – så skal jeg sørge for å fylle vedkurvene.

Et spindelvev av tanker opptok Yngvil da hun langsomt fortsatte mot fjøset. Hun holdt inderlig av Harald, men … Var han den rette for henne? For Brandsæther? Hutrende trådte hun inn i fjøset og grep melkekrakken. Tvilen kunne fylle henne hver eneste dag, men sikker ville hun aldri bli. Alt hun ønsket, var å kjenne huden hans mot sin igjen …

Da solen steg opp over åskammen og fikk snøen til å gnistre, sto langbordet på Brandsæther festdekket med hvete- og vørterkake, smør, nykokt prim og hvitost, leverpostei, sylte og kokt svinetunge. Sukker og salt i hver sin skål til å drysse over den rykende, varme møljen, og sirup og et stort fat med flatbrød var satt frem. Alle gledet seg til å legge flatbrød lagvis i en dyp tallerkenen og helle ribbekraft over. Det skulle bli godt å smake på all julematen og sterkølet, men først skulle juleneket henges opp.

Seks par øyne fulgte Harald fra kjøkkenvinduet da han kom gående ned låvebroen med neket. Ved stabburet stanset han og bandt det fast til en lang staur. Han rygget litt tilbake for å se om det tronet høyt og fritt, og da det gjorde så, trakk han seg vekk så fuglene kunne spise i fred.

Yngvil var spent på hvilken fugl som først våget seg frempå. – Å nei, ikke skjæra, utbrøt hun da fuglen kretset over neket. – Husj med deg, ropte hun iltert og banket hardt på glassruten, men den enset henne selvfølgelig ikke.

– Vent, sa Agnete, – den flyr vekk. Jeg tror sannelig det er en dompap som forsyner seg først.

– Og du er ikke overtroisk, sa Yngvil og nappet ertende i den lange fletten hennes.

– Det er jeg ikke, så det så, men alle vet at dompap eller spurv spår godt kornår.

– O, hellige julehøytid! Dina himlet med øynene og la datteren i vuggen. Vesle Ragnfrid sutret, men roet seg da moren bysset henne i søvn.

De andre benket seg rundt bordet, men Yngvil ble stående.

Dina hadde akkurat fått Ragnfrid til å sove da Harald steg inn.

– Jeg skal ikke si stort, begynte Yngvil sjenert, det var uvant å ha alles oppmerksomhet, – jeg vil bare ønske dere god jul, spesielt til Marta. Visst har du vært her før og feiret høytiden sammen med oss, men det er annerledes nå som du har flyttet inn.

Marta smilte mistrøstig, men blikket var blankt.

– Det har blitt et annerledes år for oss alle, fortsatte Yngvil og slet med å holde stemmen stø. Det var så vidt den bar. Hele tiden var den nær ved å sprekke i et hulk, men etter noen dype åndedrag klarte hun å fullføre. – Tankene glir stadig tilbake til Trygve … Jeg … jeg synes det er grusomt at han ikke er blant oss lenger. Det er så mye ved julen som minner meg om ham. Ennå kan jeg se ham for meg, når han striglet og pyntet hestene med dombjeller til kirkegang, når han kom gående med sitt lett gjenkjennelige, huskende ganglag. De små bevegelsene som vi hadde lært å sette pris på. Hver gang han var usikker, nappet han seg i skjegget og sendte oss et klokt, grønt blikk … Omsorgen han hadde for alt levende liv: Det var ingen som kunne berolige en nervøs og oppspilt hest slik Trygve kunne. Heller ingen som var så nøye med å børste flatbrødsmulene fra bordet og i neven for så å gå ut til småfuglene med det i stedet for at det skulle gå til spille.

Yngvil så mot Agnete og angret seg. Underleppen til søsteren bevet, hun var helt på gråten, og det gjorde henne enda mer trist selv. – Jeg savner Trygve. Virkelig. Ordene snublet i hverandre, og hun klarte ikke snakke sammenhengende. – Det er Trygves fortjeneste, nei – jeg vil heller si offervilje – som gjør at jeg står her i dag. Det var ingen tvil om at han gikk i døden for min skyld, det kan Harald og Dina som var til stede på Stubberud, bekrefte. Det sier sitt om hvor høyt Trygve verdsatte menneskene han hadde rundt seg. Hvor lojal han var helt til siste åndedrag … Yngvil kjente at hun måtte avslutte, stemmen skalv, og huden var klam av svette. Hun måtte ikke bli for melodramatisk, men samtidig hadde det vært viktig for henne at Marta skjønte at Trygve slett ikke var glemt.

Agnete snufset, og Ester nikket til alt som var blitt sagt.

Stemningen ble lystigere da Yngvil hadde bedt bordbønn. Hun tvang seg til å smile, bli i sitt sedvanlige humør igjen. Årets travleste tid lå bak dem. Utallige gjøremål var unnagjort, og noen dager fremover kunne de tillate seg å nyte helligdagene. Etter måltidet skulle Harald og Erika ønske god jul før de reiste hjem til foreldrene sine. Ikke før tredje dag ville de vende tilbake.

Yngvil syntes det ville bli befriende å få avstand fra Harald en stund. Vissheten om det de hadde delt, lå som en snare rundt halsen hennes. Hun engstet seg for at de andre kunne merke samhørigheten og det uuttalte som strømmet mellom dem.

Erika ville muligens få en stri jul. Foreldrene hadde aldri fått en fullgod forklaring på hvorfor hun for en måned siden hadde ønsket å begå selvmord. Yngvil trodde nok faren, Eirik, hadde vett til å ikke stille datteren til ansvar, men Nora var ikke en kvinne som ga seg så lett. Hun ville nok forsøke seg med mild overtalelse og lokking i begynnelsen, men hun var temperamentsfull og ville etter hvert kjefte og skrike for å dra sannheten ut av datteren. Vel, det fikk bli Erikas problem. Det var hun som hadde latt seg overtale til å hjelpe Knut med hans drepende renkespill.

Erika hadde måttet tåle flere spydige kommentarer for det, spesielt fra Agnete, men det ulmende hatet og sinnet var i ferd med å roe seg. Selv var Yngvil fortsatt dypt skuffet over tjenestejentas svik, men hun hadde bestemt seg for å tilgi. Glemme ville hun aldri kunne klare, men hun beundret Erika for å ha vist styrke da det gjaldt som mest. Hun hadde røpet at Knut var den som ønsket ondt over Brandsæther. Dessuten hadde hun våget seg tilbake hit, til tross for den harde avstraffelsen, og steilt stått på at hun ville forklare seg. Erika hadde vist en styrke som Yngvil ikke hadde trodd hun var i besittelse av. Motet og viljen til å kjempe for tjenesten hadde vært avgjørende da hun hadde bedt Erika fortsette på Brandsæther.

Yngvil drysset salt over møljebrødet. Suppen glinset fettrik, og forsiktig slurpet hun kraften i seg. Hun tygget i seg oppbløtt flatbrød mens blikket vandret fra Erika til Dina. Hun håpet julehøytiden ville føre til forsoning og ettertanke for den stakkars kvinnen. Utpå nyåret, om nøyaktig seksten dager, skulle hun møte i rettssalen i Drammen. I løpet av to dager skulle fremtiden hennes avgjøres. Skulle hun dømmes hardt og nådeløst for ildspåsettingen og være tvunget til å si farvel til datteren på ubestemt tid, eller fantes det formildende omstendigheter som talte til hennes fordel?

Yngvil slurpet i seg mer suppe. Dessverre var det ingenting som tilsa at Dina skulle slippe unna en knusende dom. Hun hadde til og med tilstått ugjerningen! Fortvilet innså Yngvil at det ikke var noe hun kunne gjøre for å redde Dina fra lovens lange arm. Det eneste hun kunne, var å tale til Dinas fordel … hvis dommeren lot henne få lov.