Elisabeth Hammer

14

Frostrose

En mors kjærlighet

Personer

Adeline Meyer – seriens hovedperson

Olga Stange – venninne

Vidar Eide – Adelines tidligere kjæreste

Herr Disen – Adelines far

Petra – kokke i Foyngården

Ella – kokke i Foyngården

Gustav Daltjern – eier av Viken Rederi

Stefan Eide – Vidars yngre bror

Maivor Eide – Vidars yngre søster

Fru Eide – Vidars mor

Frøken Laura – sekretær på Viken Rederi, mor til Isak

Isak – frøken Lauras og herr Disens sønn, Adelines halvbror

Mor Petite – Olgas nye arbeidsgiver

Bollette – barndomsvenninne av Vidar

Fru Daltjern – Gustavs mor

Slik sluttet forrige bok

Skrittene saktnet, og Adeline lyttet enda mer oppmerksomt enn før. Hva var det for en lav, rumlende lyd? Det lød nesten som fjern torden, tenkte hun og grøsset engstelig. Men det var da aldri tordenvær på denne tiden av året?

Hun gløttet opp mot den mørke himmelen, som så vidt var synlig mellom de høye bygningene. Månen og stjernene lyste dovent ned mot henne og fikk det til å skinne i de lange istappene som hang fra takene. Tordenskyer så hun ikke.

Det rumlet igjen, kraftigere denne gangen. Adeline rakk å tenke at noe var alvorlig galt. I neste øyeblikk lød en spjærende lyd. Igjen så hun opp – akkurat idet de sylskarpe istappene kom styrtende ned mot henne, etterfulgt av store mengder snø fra taket.

Hun forsøkte å løfte armene over hodet som beskyttelse, men rakk det ikke. I neste øyeblikk ble hun slått i bakken og begravet av is og snø.

Kapittel 1

Kristiania, slutten av januar 1879

Olga strakte seg. Dagslyset kom inn gjennom de tynne gardinene som hang foran vinduet, og hun forsto at det måtte være langt på dag. Hennes første innskytelse var å hoppe ut av sengen og løpe ned til morgenmaten før madame forsto at hun hadde forsovet seg.

I neste øyeblikk gikk det opp for henne at hun ikke var på anstalten lenger. Hun behøvde ikke å frykte madame. Det var Mor Petite som bestemte over henne nå, og Mor Petite var overhodet ikke som madame.

Olga tenkte tilbake til kvelden før. Minnene var tåkete. Hun mistenkte at det skyldtes den magiske drikken Mor Petite hadde gitt henne. Hun kunne så vidt huske at hun fulgte henne inn på dette rommet da hun ble så trøtt at hun ikke klarte å holde øynene åpne lenger. Da hadde hun vært ikledd den vakre, blå kjolen, som hadde vært for stor for henne. Mor Petite hadde sagt at det ikke gjorde noe at kjolen var stor, for hun skulle sørge for at Olga la på seg før hun skulle begynne i arbeid.

Olga husket vagt at hun ble hjulpet av med kjolen og at hun hadde fått på seg en nattserk før hun krøp opp i sengen og sovnet som en stein.

Nå så hun nedover seg selv. Nattserken var hvit og hadde en søt blondekant nederst. Nest etter den blå kjolen, var serken den vakreste kjolen hun noen gang hadde sett. Men hvor var det blitt av den blå?

Olga så seg om i rommet. Et stort klesskap sto rett ved vinduet, og kjolen hang på en henger over døren. På veggen bortenfor skapet var det en kamin, og på den andre siden av den var det et forseggjort toalettbord. Det hadde buede ben med flotte utskjæringer, var hvitmalt og hadde et ovalt speil. Også rundt speilet var det elegante utskjæringer. På bordet foran speilet sto et pent vaskevannsfat.

Hun lot blikket vandre videre over veggene. De var dekorert. Den ene kortveggen var av treverk, med et stort, glatt felt der det var malt et jaktmotiv. Olga så hester med elegante herrer på ryggen, kledd i flosshatter og røde jakker og med gevær i hendene eller lagt over salen. Hunder var det også, de løp i flokk foran hestene gjennom skog og eng. I det ene hjørnet så hun også en rev. Den sto og kikket bakover mot jaktlaget som kom etter den.

De andre veggene i rommet så ut til å være dekket av et tynt stoff med påmalte, grønne blader i forskjellige nyanser. Olga husket ingenting fra tiden før hun kom til anstalten, men hun var ganske sikker på at hun aldri hadde sett noe lignende.

På hver side av sengen var det nattbord, og en dyp lenestol sto ved sengeenden. Den var trukket i et lysebrunt stoff og pyntet med gule puter med dusker i hjørnene.

Gulvet var malt i en lysegrå nyanse, la hun merke til. Noen av gulvbordene var slitt, noe som var forsøkt dekket med en blekblå rye.

Olga slo ut med armene uten å nå endene av sengen, så bred og romslig var den, og det var slett ingen halmmadrass hun hvilte på. Lappedynen hun var vant til fra anstalten, var erstattet av en varm og stor dyne. Adeline hadde fortalt om slikt, om myke madrasser og dyner og puter fulle av dun. Da hadde ikke Olga klart å se det for seg, men nå visste hun at venninnen hadde snakket sant. Hun lot fingrene bevege seg lett over dynen mens hun smilte for seg selv. Var hun kommet til paradis?

Hun strakte seg igjen, denne gangen med et smil om munnen. Kvelden før, da kusken etterlot henne hos Mor Petite, hadde hun vært usikker. Hun forsto ikke hva hun hadde her å gjøre, og hun var skuffet og lei seg fordi hun ikke hadde møtt Adeline.

De halvnakne menneskene hun hadde sett på vei inn, hadde også gjort henne urolig, og det hadde ikke hjulpet stort da hun møtte Mor Petite. Hun hadde vært så annerledes enn alle andre Olga hadde møtt, og fortsatt forsto hun ikke helt hva denne kvinnen ønsket av henne. Men så var de kommet i snakk, og Mor Petite hadde introdusert henne for den magiske drikken som fikk uroen til å forsvinne, og gjorde henne avslappet i kroppen og lett i hodet. Den hadde styrket henne, og en stakket stund hadde hun klart å glemme alt som var vondt og vanskelig.

Nå var drikkens virkning gått ut, men hun hadde fått en følelse av hvordan livet kunne være. Kanskje hun kunne legge alle de vonde årene på anstalten bak seg for godt, om hun bare fikk drikke av den bitre væsken noen ganger til?

Det banket på døren, og Olga satte seg opp i sengen.

– Kom inn? sa hun usikkert. Men hun hadde ikke trengt å være engstelig. Jenta som kom inn, smilte vennlig mot henne, og hun bar med seg et stort fat med mat og drikke.

Olgas mage rumlet. Hun hadde vært sulten da hun kom kvelden før, men den legende drikken Mor Petite ga henne, hadde fått henne til å glemme det. Nå skrek tarmene etter mat.

Jenta kom bort til sengen, og Olga så at hun var eldre enn hun først hadde trodd. Håret hennes var tykt og lyst, og det minnet om Adelines. Hun hadde ordnet det i to fletter på hver side av ansiktet, og det var disse flettene, sammen med den tekkelige kjolen med høy hals og lange ermer, som hadde fått Olga til å tro at hun var en ung pike. Nå så hun at de nok var på samme alder.

– Jeg heter Anastasia, sa hun og satte brettet fra seg på nattbordet. – Jeg tenkte at du var sulten, siden det er langt på dag. Du må ha vært sliten som har sovet så lenge, slo hun fast og satte seg ned på sengekanten.

Det var tydeligvis forventet at de skulle være dus, forsto Olga. Var det én ting madame hadde prentet inn i dem på anstalten, var det at de skulle tiltale andre korrekt når de kom ut i den virkelige verden. Men Anastasia så ikke ut til å forvente noe slikt i det hele tatt.

– Du heter Katarina, gjør du ikke? Anastasia så nysgjerrig på Olga. Først forsto hun ikke hvorfor hun kalte henne for Katarina, men så demret det. Mor Petite ønsket det slik.

Olga tvinnet det lange, tynne håret mellom tommel og pekefinger og nikket uten å se på Anastasia.

– Jo, det er visst meg, sa hun lavt. – Selv om vennene mine kaller meg for Olga.

Anastasia så granskende på henne.

– Her hos oss er du bare Katarina. Jeg hadde også et annet navn en gang, men den piken ble igjen utenfor denne bygården. Her inne er jeg bare Anastasia. Om jeg kan få gi deg et råd, er det at du gjør som jeg. Begynn på nytt her inne, og la Olga være igjen på utsiden. Behold minnet om henne som en skatt ingen kan ta fra deg.

– Hva mener du? spurte Olga.

Anastasia lente seg frem og åpnet munnen for å si noe, men så lukket hun den igjen og reiste seg fra sengen.

– Ikke bry deg om meg, jeg er visst i det nostalgiske hjørnet i dag, sa hun med en anspent latter, før hun la til: – Velkommen til oss, Katarina. Jeg skal lære deg opp når tiden er inne, men foreløpig skal du bare hvile deg og ta det med ro. Det har Mor Petite gitt ordre om. Jeg håper alt er til din tilfredshet så langt?

Olga smilte.

– Jeg tror nesten jeg er i himmelen, jeg aldri vært på et så vakkert sted før.

Hun lot blikket gli rundt i rommet.

Anastasia lo.

– Har du ikke? Da må du sannelig komme fra dårlige kår, sa hun. – Joda, dette værelset er slett ikke verst, men jeg har sett vakrere steder.

Anastasias blikk ble blankt. – En gang var jeg på besøk hos en herre som hadde et badekar med føtter i gull.

– Et badekar? Olga undertrykte et gys. Hun husket de fryktelige karene inne på det gamle dollhuset som tilhørte anstalten. De hadde mørke sørgerender, skjolder og flekker etter pasientene på dollhuset og pikene på anstalten når herr Stovner tvang dem til å vaske seg i kaldt vann.

Olga ble uvel ved tanken, særlig nå da hun visste hva slags monster han var. Den eneste grunnen til at han tvang pikene til å skylle seg med iskaldt vann oppi karene, var nok at han likte å se dem nakne.

– Å, ja! svarte Anastasia drømmende og brøt inn i Olgas dystre tanker. – Han fikk tjenestepikene til å fylle karet med varmt vann og skummende såpe, og jeg fikk lov til å ligge der helt til vannet begynte å bli kaldt. Det var himmelsk! sukket hun henført.

– Hvorfor var du hos ham? spurte Olga. – Er du og han i familie?

– I familie? Det så ut som om hun var på nippet til å le høyt, men så tok hun seg i det. – Nei, absolutt ikke. Men nå må du se å få i deg litt mat!

Hun nikket mot brettet på nattbordet. – Du trenger å styrke deg. Mor Petite fortalte meg at du er radmager og en av mine viktigste oppgaver er å fete deg opp.

Olga kikket bort på brettet med mat. Det var et brødstykke dekket med en klebrig, gyllen masse som luktet søtt, det var skiver av egg på et flatbrød og et par sild. Et stort krus med melk hadde hun også fått, og en kopp kaffe med to sukkerbiter på skålen. Olga gjorde store øyne. Dette var et festmåltid sammenlignet med det hun var vant til.

– Er alt det til meg? spurte hun forsiktig.

– Ja visst! Forsyn deg, lo Anastasia. – Jeg kommer tilbake når du har spist. Vi kan snakke mer sammen da.

– Takk for at du er så snill mot meg, Anastasia.

– Det skal ikke mye til for å glede deg, det er sikkert, svarte hun. – Du får nyte disse late dagene så lenge du kan, for de varer ikke evig, la hun til og blunket til Olga idet hun gikk.

Et øyeblikk stusset Olga over den siste kommentaren, men så snudde hun seg mot maten og glemte alt annet.

*

Alt var mørkt. Kroppen var tung. Adeline forsøkte å løfte armene, men klarte det ikke. Hun ville åpne øynene, men heller ikke det gikk. Hun var fanget i sin egen kropp. Skriket hun forsøkte å presse frem, ble bare til halvkvalte stønn.

Hun var under vann, som den gangen hun falt i fossen. Over, under og på sidene presset elvevannet mot henne og gjorde det umulig å puste. Hun forsøkte å sparke fra med føttene, komme seg opp til overflaten, men de lystret ikke. Igjen og igjen prøvde hun, til hun var kokende varm og hikstet av frykt. Hun kom til å dø!

Akkurat idet hun ikke holdt ut lenger, fikk hun opp øynene. Nå kunne hun også trekke pusten. Hikstende fylte hun lungene med luft mens hun forsøkte å forstå. Hun var ikke under vann, hun var ikke engang i nærheten av fossen, forsto hun. Rundt henne var alt helt lyst.

– Så, så, ta det helt med ro, sa en myk kvinnestemme.

Adeline prøvde å finne kvinnen. Hun famlet rundt seg og grep tak i en hånd. Hun trengte å holde seg fast, forsikre seg om at hun ikke var i elven, på vei mot den sikre død. Hun blunket og så for seg Jonnas livløse skikkelse drive forbi.

– Pust rolig nå, fortsatte kvinnestemmen.

Omsider klarte Adeline å feste blikket. Kvinnen sto bøyd over henne. Hun hadde snille øyne og var iført et antrekk Adeline hadde sett før. Vissheten beroliget henne med en gang. Hun visste hvor hun var. Kvinnen var en sykepleierske, og hun var på hospitalet. Nå husket hun også den skremmende rumlingen, og de veldige massene med snø og is som kom rasende ned fra taket og traff henne.

– Hva skjedde? hvisket hun.

– Prøv å slappe av, sa sykepleiersken lavt. – Doktoren kommer snart, og han kan svare på alt De lurer på.

Hun pakket dynen stramt rundt Adeline og snudde seg med ryggen til for å gjøre klar noe hun hadde med seg.

– Hvordan kom jeg hit? Jeg var jo på vei til rederiet.

En vag tanke om at hun kom for sent på arbeid, fikk henne til å prøve å reise seg opp. Det sendte en glødende smerte gjennom henne, som om det sto plantet kniver hele veien fra bakhodet og langt nedover mot korsryggen. Adeline stønnet, og sykepleiersken snudde seg mot henne igjen.

– Hold Dem i ro, formante hun strengt og skjøv Adeline ned i sengen. – Her, drikk dette, fortsatte hun og løftet en skje mot Adelines lepper. Innholdet rant inn i munnen, og hun svelget på refleks. En bitter og stram smak bredte seg i munnen og nedover halsen. Adeline visste hva det var. Laudanum. Hun hadde fått det da hun brakk armen, og hun visste at det ville fjerne smertene og gjøre henne døsig. Men hun kunne ikke bli liggende i sengen, hun måtte på arbeid. Eller måtte hun ikke? Laudanumen var effektiv. Hun kjente seg nummen allerede.

– Er jeg hardt skadd? fikk hun endelig frem.

Tungen var dorsk og doven. Hun forsøkte å kjenne etter hvordan det sto til med kroppen mens hun ventet på svar. Alt føltes normalt. Eller nesten alt. Armene var fortsatt tunge, akkurat som i drømmen, og nå da hun lå stille, merket hun ingen direkte smerte. Bare en murring og sårhet nedover ryggen og i nakken. Bena, derimot, lot til å være helt fine. Der kjente hun ingenting. Rett og slett ingenting, når hun tenkte seg om, ikke engang tyngden av dynen. Hun prøvde å flytte på det ene benet. Det rikket seg ikke.

Hun pustet raskere nå og konsentrerte seg om å flytte på det andre benet. Ingenting skjedde.

Adeline gispet. Hun hadde ingen følelse i bena. De var livløse!