Karen Støylen

3

Brenninger

Tapte minner

Personer i Brenninger:

Eir ‘Barfot’ Jonsdatter – 17 år

Kåre Haugen – bestefaren

Disa Borollo – eksotisk skjønnhet sørfra

Olve Kinn – fyrvokter

Audun Villanger – fyrassistent

Knut Georg Nome – væreier og handelsmann

Elsa Nome – hans kone

Severin Nome – deres sønn

Agathe Nome – deres sinnslidende datter

Hanne – kokke hos familien Nome

Ask Hansen, ‘Askehansen’ – Nomes oppsynsmann

Mons Torre – odelsgutt på Torregården

Åsta og Karl Torre – foreldrene hans

Håvar og Lange-Knut – brødre, og drenger på Torregården

Jens på Rakneset – fisker og skrønemaker

Dagny Furnes – en fattig fiskerenke med fem barn

Aksel – hennes nest yngste barn

Eilif og Gilda Benjaminsen – presten og hans frue

Casper Hvid – kirketjener

Jonas Bunte – fisker

Gamle-Marta Vendal – eier sidergård i Vendalen

Agnar Vendal – sønnen hennes

Teodor von Keller – arbeider ved ‘Klosteret’

Slik sluttet forrige bok:

Eir tok noen steg ut i havet, og med all kraft kastet hun den lille flasken, og en tung bør forsvant ned i den nå frådende sjøen.

Gråtende ble hun stående og kjenne de harde, kalde bølgene slå oppover leggene. Havskodden drev inn mot land og bredte seg rundt henne.

Hun så for seg moren sin, på akkurat denne stranden, en kveld like mørk som denne. Hun prøvde å forestille seg henne i den svarte sørgekjolen. Hvordan hun hadde vandret utover. Hun tok noen prøvende steg, kjente vannet nå henne til livet. Kjente hvordan armene ble varmere, hvordan pusten gikk hurtigere i det kalde vannet. Månen kom til syne et øyeblikk mellom de tunge skyene. Som et havets øye betraktet den henne, der hun sto, våt og uten håp.

Hun ristet på hodet. Nei! Hun skulle klare dette. Hun skulle gi liv til barnet. Hun skulle finne en måte å klare det på. Hun måtte!

Et sterkt instinkt fikk henne til å snu seg for å vade i land, da hun brått kjente hvordan en undervannsstrøm tok tak i beina hennes slik at hun mistet balansen. Hun prøvde å sette føttene under seg igjen, men den sterke strømmen dro henne under vann, og hun kjente seg lammet av panikk. Hun kunne ikke svømme, men prøvde å dra seg opp til overflaten med armene mens det sprengte i brystet. Hun fikk hodet over vannet et øyeblikk, nok til å trekke ny luft ned i lungene, men kjente at hun ikke lenger hadde grunn under beina. Igjen kom dette suget, og på nytt ble hun dratt under. Lenger bort fra land.

De få gangene hun kom opp til overflaten, suste det for ørene, før hun igjen ble trukket ned i det stille vannet. Hun merket hvordan de kraftløse armene ble liggende og sveve under vannflaten. Alt var mørkt. Det verket i brystet. Hun blunket, forsøkte å se gjennom det grumsete vannet.

Beskytt barnet. Beskytt barnet! var det eneste som sto i hodet på henne idet hun kjente hvordan strømmen tok tak og førte henne med seg, videre utover.

Beskytt barnet.

1

Ytterøya, Mørekysten, oktober 1885

Havet hadde stilnet, men fremdeles slo urolig sjø inn fra vestsiden av Ytterøya. Flokker av måker seilte i den kraftige vinden over de hvite bølgene som rullet mot skjær og land. Det var morgen, men fremdeles var det lys i toppen av det okergule fyrtårnet som ruvet høyt over bakken.

Olve lot hunden sin fare av sted, mens han selv gikk ned til naustet for å se om den korte høststormen hadde ødelagt noe der nede. Naustet sto østvendt, i le for den verste vinden, men det hadde vært et underlig uvær, og kastevinden var kommet fra alle kanter, så han måtte være sikker. Heldigvis lot alt til å være i stand. Likevel var det med en uro i kroppen han fortsatte. Han priste seg lykkelig over at sildefisket var over. Det hadde vært mange åpne båter ute på feltet under sildeinnsiget, og en åpen båt, tungt lastet med glinsende sild, ville lett velte om storbåra fikk tak. Men selv om denne stormen kun hadde rast om kvelden og natten, før det løyet i grålysningen, kunne det fortsatt være noen som holdt på med kveldsfiske.

Han prøvde å riste bort de urolige tankene.

«Det vil no helst gå godt,» mumlet han for seg selv.

I det siste hadde han begynt å føre indre samtaler med seg selv, og han kjente at han gledet seg til fyrassistent Audun Villanger kom til øya, før vinterværet og mørket kom for fullt. Da måtte de være minst to personer for å drifte fyret.

Olve vandret videre langs fjøra, slik han pleide å gjøre. Men vandringen var annerledes etter dårlig vær og netter med uvær. Han ble ekstra oppmerksom og på vakt. En kunne finne så mangt. Om ikke annet, så var det ikke uvanlig at det fløt i land rekved han kunne bruke, enten til å lage ting eller til fyring. Her på Ytterøya var det knapt med trær og ingen torv å hente lenger.

Han gikk alltid langs østsiden først. Om det lå en båt og skvulpet i fjøresteinene, ville eieren fra Holmsund være ham evig takknemlig om han tok seg av den. Men han så ingenting annet denne morgenen enn en brukbar fjøl, som han hev inn på land for å kunne hente den senere.

Han stanset. Selv om været hadde roet seg, kom det fremdeles en sur vind vestfra, men han hørte nå tydelig at hunden bjeffet i det fjerne. Det kunne bety så mangt. Det kunne være tåken som var på vei inn fra havet, eller fisk som var blitt slengt i land. Det kunne også bare være en død måke, men noe var det alltid. Hunden hans bjeffet ikke for ingenting, og han kjente hvordan bena begynte å bevege seg raskere over de glatte steinene. For etter å ha tilbrakt så mye tid sammen, Bjønn og han, var det som om Olve kunne høre forskjell på måten han gjødde på. Kom skodden, var det en slags uling i bjeffene. Var hunden redd eller usikker, kom det gjerne pipende lyder. Men nå nigjødde han som om det virkelig var fare på ferde, og Olve begynte å løpe mot ham.

Det første som slo ham, var at en nise eller kobbe var skylt i land og var blitt slått i hjel mot steinene under uværet. Men da han kom nærmere, kjente han hvordan hjertet begynte å hamre tungt i brystkassen.

Et menneske. Det måtte være et menneske som lå der.

Tankene raste i takt med pusten. Et menneske. Eller noe i menneskeform. Det lå utstrakt med ansiktet vendt ned i fjøresteinene. Etter et helt liv med havet omkring seg var han overbevist om at det fantes mer her ute enn folk ante … I noen få steg var han helt borte ved kroppen. Den var ikke så stor. Herregud, et barn? Olve trakk pusten i et stønn. Han så nå at det ikke var et barn, men en kvinneskikkelse. Var det havfrua? En selkvinne, eller kanskje en av de blåkledde?

«Ssssh!» sa Olve til Bjønn, men han bare fortsatte å gjø som besatt.

Han satte seg på huk ved siden av kroppen, som lå vendt fra ham. Nei, det var et menneske. Blondt hår lå i våte tjafser i tangen. Forsiktig grep han om skulderen og vendte henne rundt. Et halvkvalt rop steg opp i ham, og det jog til i kroppen. Han fikk nesten ikke ordene frem, men måtte si navnet for å være sikker på at det ikke var en drøm:

«Eir … Jonsdatter?»

Med en skjelvende neve strøk Olve håndflaten over panne og kinn på den stakkars jenta og frigjorde ansiktet hennes fra det våte håret, som klebet seg til den bleke huden.

«Gode gud, Eir!»

Olve tok tak under armene hennes og dro henne godt opp på land, før han la øret mot brystet hennes og lyttet etter liv. Alt gikk så raskt, men han ba til Gud gang på gang om at hjertet hennes måtte slå. Men det var stille. Så altfor stille. Bjønn hadde sluttet å gjø, og logret nå vilt. Bare vinden blåste over dem.

Stillheten og det livløse ansiktet til Eir fikk ham til å tenke klart igjen. Det var som om han fikk en veldig styrke i seg. Han hadde opplevd å få liv i ilandskyllede mennesker før, og han visste at sjansen var størst for å få dem tilbake når havet var kaldt. Som nå.

Resolutt snudde han kroppen hennes slik at hodet bikket nedover, før han undersøkte at munnen og svelget ikke var tett. Så la han begge hendene på brystkassen hennes. Prøvde å presse liv i hjertet. Forsøkte å etterligne rytmen. Samtidig raste spørsmålene i ham. Hvorfor var hun her? Hva i alle dager kunne ha skjedd med henne? Hvorfor lå hun her på Ytterøya, øya hans …

«Pust … Pust!» nesten hveste han og la hånden over den åpne munnen. Men han kjente ingenting. Eirs lepper var blå, og i det grå morgenlyset fikk ansiktet hennes en slik blekhet at han et øyeblikk var nær ved å gi opp. Det var som om døden stirret ham i øynene. Hun kunne da umulig klare seg. Men hun måtte!

Olve brølte sin fortvilelse ut i morgentåken, før han igjen la øret over munnen hennes. De iskalde leppene mot det varme øret skapte en isnende redsel i ham. I panikk halte han henne opp i et rykk, og han tok til å dunke henne hardt i ryggen, før han løftet henne opp på skuldrene og begynte å løpe mot fyret.

Bjønn løp i forveien og snudde seg stadig med små bjeff for å se om han fulgte etter, noe han i aller høyeste grad gjorde. Med lange byks fór han over det flate terrenget. Skuldrene hans dunket hardt mot brystkassen hennes mens han sprang. Eirs hode hang slapt mot ryggtavlen hans, og med ett kjente han hvordan vannet rant ut av munnen hennes og nedover ryggen, og han bråstanset. Varsomt la han henne ned på bakken, knelte ved siden av henne og lyttet igjen. Hjertet slo. Han kjente pust.

«Eir,» hvisket han. «Det er meg, Olve.»

Han syntes så tydelig han så en rykning i ansiktet hennes, og han trakk pusten heftig.

Igjen løftet han henne opp, men nå bar han henne i armene, og det var som en underlig drøm der han kjente en varm stråle fra armene hennes, samtidig som han selv begynte å fryse. Det var som om kroppen hennes sugde til seg hans varme, og det var ingenting annet han heller ville.

Olve sparket opp døren til fyrvokterboligen og fikk lagt henne i sengen sin. Andpusten sto han på knærne og lyttet med en hånd over brystkassen hennes. Jo, der var pust, der var puls. Pusten var ujevn, men der var liv! Han strøk bort håret fra ansiktet hennes igjen, og nå kunne han se med det blotte øye hvordan fargen i huden kom tilbake. Leppene forandret seg, de tynne blodårene over øyelokkene ble mindre tydelige. Han tok tak i hendene hennes, ville gi henne mer av varmen sin.

Klærne. Han måtte få av henne de våte, kalde klærne. Med ett nølte han, men tok seg sammen. Hendene hans skalv idet han snørte opp kjolelivet. Stoffet klebet seg til den våte huden og gjorde det vanskelig for ham. I rykk og napp og med keitete bevegelser fikk han av henne alt tøyet. Da hun lå der foran ham, naken, levende og pustende, kjente han på en tyngde i brystet som lignet gråt. Han knep øynene sammen og la hodet bakover for å samle seg. Så tok han dynen og pakket den rundt henne så godt han kunne, deretter fyrte han i ovnen så den nesten ble rødglødende.

Fra den andre siden av rommet så han mot sengen, der Eir nå lå og hvilte med røde pletter i kinnene. Synet fikk det nesten til å svimle for ham. En følelse av at dette ikke var virkelig, fylte ham, som om synet kunne løse seg opp og forsvinne hvert sekund.

«Eir Jonsdatter.» Han hvisket navnet igjen og igjen, som om det var alt han kunne gjøre for å holde henne der.