Hege Løvstad Toverud

8

Solens barn

Farlig farvann

Personer:

På Mariplass:

Karoline

Karolines mor

Stine, Karolines datter

Johan, Karolines sønn

På doktorgården:

Andreas Due, doktor i bygda

Jomfru Anna

Innejenta

Aksel, tater

På Frydenberg gods:

Godseier Frydenberg og hans kone

Laurent, deres sønn

Victoire, deres datter

Madeleine, deres datter

Circus Lind:

Barry Lind, sirkusdirektør

Klothilde

Sterke-Adolf

Bianca

Ragnar, Biancas sønn

Eple-Karlsen

Sjauer-Frank

Ninette

Slik sluttet forrige bok:

Med den tyske slekten forsvarlig plassert på pensjonat nede i Skien, i påvente av dampskipet til Christiania, var Victoires humør begynt å stige like høyt som sommersolen på himmelen, og nektet på samme måte å legge seg om kvelden. Uten Adabel som anstand syntes stevnemøtene med Olai å bli mer og mer intime, for Victoire kom stadig hjem rødkinnet og med små rusk i håret og på klærne.

Men den tyske venninnen hadde skrevet til henne allerede første kvelden på pensjonatet og uttrykt sin forskrekkelse over onkelens oppførsel, og at hun heretter kom til å be sine besteforeldre om å få slippe å være under Albert og Gretls beskyttelse i feriene. De ville vel ikke risikere at også hun ble offer for slik skammelig oppførsel?

Tante Gretl hadde tatt det med fatning, skrev hun, og kun irettesatt Albert for konsekvensene dette fikk for Dieters bryllup. Dieter, på sin side, var knust og full av avsky for faren, og vognturen fra Godset og ned til pensjonatet i Skien måtte vel sies å kunne gå over i historien som den mest trykkede noensinne.

Laurent måtte smile da han leste brevet høyt for Victoire. Det var en formulering typisk for Adabel.

Nå kan jeg bare tenke meg ferden videre med dampskipet. Hvor trykket kommer ikke det til å bli? skrev hun videre, og trakk frem Hetties skadefryd over at heller ikke broren kom til å få noen fremtid i rik overflod, like lite som henne selv etter at planene for henne og Laurent gikk i vasken.

Neste uke ville godseieren til Skien for å med selvsyn se dem av gårde med dampskipet. Han ville ikke ha en rolig dag før han visste at det svinet av en mann var forsvarlig ute av landet. Laurent visste hva det betød. Faren ville ta turen innom postkontoret samtidig.

Så mens faren dro til kaia for å forsikre seg om at ikke så mye som en tysker ble igjen, red Laurent til postkontoret og spurte etter brev.

Svaret overrasket ham. Jo da, sa funksjonæren. Visst hadde det kommet et brev. Nettopp nå, faktisk. Ville han ha det med det samme, kanskje?

To minutter senere sto Laurent ute på gaten i den sterke sommersolen. Åpnet konvolutten med ivrige fingre og begynte å lese. Han var ikke kommet lenger enn til første setning før halsen snørte seg, og han måtte sette seg på vannposten like ved.

For ordene på det tynne papiret, de var umulige å ta innover seg.

Og de ville forandre livet hans for all fremtid.

1

Mørekysten, august 1869

Karoline tok et nytt laken fra stampen med rene klær og bredte det over kjøkkenbordet. Ga det et lite rapp i luften, slik at det fyltes med luft, og landet myrullmykt på den hvitskurte bordplaten. Strykejernet var begynt å bli kaldt, det freste ikke lenger om hun knipset vann på det. Karoline vippet steinen ut av den lille luka bak på jernet. Steinen landet i glørne med en dump lyd. Hun brukte ildtangen til å hente ut den andre, som hadde ligget og godgjort seg. Den var litt ujevn i kantene og passet ikke helt i strykejernet, og hun måtte ta kjolefallen til hjelp for å dytte den på plass. Hun var rask, for ikke å brenne seg på fingrene, men likevel spredte det seg en svak eim av svidd ull på kjøkkenet.

Men snart freste strykejernet over det halvfuktige lakenet, og etter hvert som hun strøk, tok hun for seg av stampen med håndklær, laken og kluter. Glassruta ble melkehvit av fukt langs vinduskarmene, og Karoline satte vinduet på gløtt for å slippe ut fukten. Ikke for mye, må vite, for da ville vertinnen skru opp leia, med beskjed om at de ikke fyrte for kråkene, og da hadde hun det gående med Andreas.

Vertinnen var trivelig nok, og passet godt på Karoline i hennes «skjøre tilstand», som hun insisterte på å kalle det, selv om Karoline følte seg aldri så sterk. Men losjivertinnen hadde blitt temmelig blek om nebbet da Karoline kom tilbake med skrubbsår på kinnet her om dagen, etter å ha holdt på å falle i havet. Da hadde vertinnen mumlet frem alskens forklaringer på hvorfor hun ikke hadde passet bedre på. Hun hadde åpenbart til hensikt å fremføre unnskyldningene for Andreas også, for hun perfeksjonerte dem til de lignet bønner.

Karoline hadde rustet seg for at Andreas kom til å bli rasende over at hun gikk hen og falt, og det attpåtil på naboøya. Hva hadde hun vel der å bestille? Og hvordan kunne vertinnen være så skjødesløs å ta henne med seg dit? Å forsøke å skjule ulykken hadde ingenting for seg, skrubbsåret på kinnet talte sitt tydelige språk.

Men da Andreas kom hjem fra vaksineringen, hadde han bare strøket henne lett på det andre kinnet og sagt at så lenge det hadde gått bra med barnet, så var alt såre vel. Hun fikk være mer forsiktig heretter. Han hadde ingen kone å miste, som han sa. Vertinnen fikk heller ingen reprimande for å ha tatt med frua bort, og dermed trosset hans ordre om å passe på henne. Vertinnen kom uoppfordret med sitt innøvde forsvar om at vindene riktignok kunne være sterke her ute, men kastevinder som slo folk overende, det hadde hun aldri opplevd før. Hvordan skulle hun vel kunne forberedt seg på noe sånt? «Ikke tenk mer på det,» hadde Andreas sagt og smilt beroligende.

Fortsatt grøsset Karoline over tanken på den forferdelige ulykken. Hvordan hun skled nedover skråningen og så klippekanten nærme seg. Under henne, det opprørte havet som skummet hvitt og sendte sjøsprøyten i en søyle til værs. Hvordan hun kjempet for å gjenvinne balansen, men at magen som var stor og uformelig, gjorde henne klosset.

Hun landet på kanten, en hårsbredd fra det skummende havet, og ropte av full hals, men vinden stjal ordene med seg utover dønningene. Hun begynte straks å skjelve, for mens hun lå og klamret seg fast på kanten av et stup, hadde det gått opp for henne: Her var ingen til å hjelpe henne.

Hva var det som nettopp hadde skjedd? Det hadde føltes som om noen slo henne over ryggen, og med vilje sendte henne mot stupet. Men det kunne vel ikke stemme? Hvem ville gjøre noe slikt?

Det eneste som hadde stått i hodet på henne var barnet.

Hvor lenge kunne et barn leve i sin døde mor? Hvor lenge skulle det ligge på havets bunn, inne i henne, før det til slutt døde selv?

Hun husket en historie hun hadde hørt under kirkekaffen hjemme i Skien, om «Anna med Barnet». Denne Anna hadde levd på Mørekysten for en kvart mannsalder siden. Hun døde mens hun var gravid, og skulle ifølge historiene ha født et barn inne i kisten, flere dager etter at hennes døde kropp var lagt i jorden. Noen hadde fattet mistanke, kanskje av merkelige lyder fra kisten, og da man åpnet graven, fant man døde Anna med det nyfødte barnet i armene.

Karoline grøsset. Gikk noe sånt virkelig an? Det var ikke den eneste historien. Her om dagen hadde Karla fortalt henne om en annen gravid kvinne. Graveren hadde hørt lyder på kirkegården flere dager etter at kvinnen var stedt til hvile, og da han gikk for å se etter, mente han tydelig at han hadde hørt et barn som skrek. Da de åpnet kisten, fant de både mor og barn døde.

Karoline hadde spurt Andreas om sånt gikk an, og han mente at det hadde noe med gasser inne i den døde kroppen å gjøre. At trykket støtte ut fosteret etter hvert som morens kropp gikk i oppløsning.

Tenk om det skjedde med henne? At barnet hennes fødtes etter at hun selv lå død på havets bunn? Tenk om det første det lille barnet hennes gjorde var å fylle de små lungene med iskaldt sjøvann, uten noen gang å ha sett himmelen?

Tanken var så skrekkelig at den ga henne krefter. Plutselig fikk hun øye på lyngroten over seg. Ikke tykk, men den var hennes eneste håp.

Hun fikk fatt med den ene hånden, så den andre. Noen av de små røttene rundt sprang som barduner, og sandholdig jord sprutet henne i øynene. Hun forsøkte å blunke det vekk. Snudde ansiktet mot vinden og sperret opp øynene så tårene trillet. Hun begynte å trekke seg bort fra klippekanten, tomme for tomme. Bare roten nå ikke røk. Bare den var like sterk som henne selv …

Snart lå hun bak en stein og hev etter pusten. Gudskjelov. De var i live. Hun og barnet.

Men frykten for gjennom årene. Drømmen. Der Andreas dyttet henne. Var han her? Hadde den vonde forutanelsen hennes slått til?

Nei, tenkte hun og tørket håret unna den fuktige pannen. Selvsagt var ikke Andreas her. Det var umulig. Mannen hennes var av gårde på vaksinering, og visste ikke engang om at vertinnen hadde tatt henne med til naboøya. Og han ville aldri gjøre noe slikt. Hører du, Karoline, Andreas ville aldri gjøre noe slikt.

Styrket i troen kom hun seg på beina. Det var kortere til handelsstedet enn hjem. I en bukt like før handelsbryggene bøyde hun seg over den skummende blæretangen og vasket det såre kinnet med sjøvann. Saltet sved, men ikke verre enn at hun holdt det ut. Hun presset en flik av underskjørtet mot såret, og snart hadde blodet stanset.

– Jo da, sa mannen bak disken. Visst ekspederte de post. Hvor lang tid det ville ta med et brev helt til Skien kunne han ikke si, men hun hadde hellet med seg. De ventet postskip allerede i ettermiddag.

Endelig, hadde Karoline tenkt da hun skjøv konvolutten over disken. Endelig skulle Laurent få brevet hennes.