Nora Dåsnes og Hannah Mileman

5

Gjenklang

Høst i Kristiania

von Tillisch-huset

Rombeskrivelser

FØRSTE ETASJE

ANNEN ETASJE

TREDJE ETASJE

LOFTET

Slik sluttet forrige bok:

Døren gikk opp med et brak, og Ella presset pannen mot gulvet og bet tennene sammen for ikke å skrike.

«Skulle man sett.» Stemmen var som å få en bøtte iskaldt vann i hodet. Herr Johannes’ tunge skritt knirket over gulvet. «Oliver Dahl i en tobakksforretning, rett under nesen på meg.» Han fnøs. «Og her har jeg lett i Amsterdam og Berlin, til ingen nytte! Bare en kakerlakk som deg kunne funnet på en narrestrek som denne.»

«Johannes,» svarte Oliver kjølig og gikk rundt disken. Alfred fulgte like etter.

Ella skalv som et aspeløv, men løftet hodet fra under frakken for å kikke igjennom det smale glasspanelet i disken hvor varene sto utstilt. Fra der hun lå så hun verden i en stripe av blendende lys. Døren sto på vidt gap til billyktene utenfor. Av og til ble lyset brutt av noen som beveget seg frem og tilbake der ute, men ingen andre kom inn i den lille forretningen. Alfred tok et skritt til siden og stilte seg imellom Johannes og Oliver.

«Og herr Holter, hånd i hånd med avvikeren. Avskum er dere, begge to. Avskum!» utbrøt Johannes. Ella kvalte et hikst. Men hun kunne ikke hjelpe. Hun kunne bare gjemme seg.

«Jeg fortalte deg en gang før at moralen ville komme seirende ut, Oliver,» hvisket Johannes. «Og jeg er glad for å kunne si at jeg hadde rett.»

Oliver svarte ikke, og spyttet bare ved føttene til herr Johannes. Den lille gesten var nok til å gjøre mannen rasende, og han dyttet Alfred til side og grep Oliver om halsen.

Alfred ropte og kastet seg over Johannes med knyttede never. Det blendende lyset flakket da tunge støvler hamret over gulvet og ansiktsløse menn kom inn og brøt opp slagsmålet. Både Oliver og Alfred ble tvunget i kne, og Johannes rettet på jakken med et sukk.

«Å, tro meg, jeg skulle gjerne avsluttet dette her og nå. Men slik barmhjertighet skylder jeg deg ikke. Du skal råtne i fengsel med andre perverse, sinnsforvirrede krek. Og dette fjolset?» sa Johannes og tuppet borti Alfred med en blankpusset sko. «Hvis du trodde du skulle samme vei, må jeg skuffe deg. Deg beholder jeg som min sjåfør, herr Holter. Hvis Oliver skulle finne på å åpne en rettssak mot meg, skal jeg brekke hvert ben i herr Holters kropp. Jeg skal knuse knærne hans, binde ham og stue ham vekk i et glemt rom og la ham sulte i hjel. Forstår begge to dette? Ringer det klart og tydelig?»

Oliver sukket noe Ella ikke kunne tyde.

«Du mumler, akkurat som min nevø. Jeg kan ikke fordra det,» snerret Johannes. «Snakk så jeg hører deg!»

«Jeg forstår,» sa Oliver. Tonen var flat, fraværende.

«Godt, De kan føre ham vekk nå,» sa Johannes. «Herr Holter kan finne veien tilbake til huset selv. Jeg kan ikke ha slike som ham i min automobil. Men ikke misforstå, Holter. Om du ikke møter presis på jobb i morgen, kan du ikke forvente at forholdene blir trivelige for Oliver. Nå ja.» Han sukket og snudde seg mot mennene i døren. «Hva med frøkenen som ledet dere hit? Hvor er hun?»

Ella lukket øynene og kvalte sitt eget stønn. En stillhet la seg over rommet.

«Vi veit ikke, herr Tillisch,» sa en.

«Jaså.» Johannes lød ikke videre overbevist. «Vel, jeg kan like godt spørre min nevø. God kveld. Det er på tide å åpne en svært fin portvin jeg har spart til en anledning som denne.»

Han spaserte over det knuste glasset, og mennene slepte med seg Oliver like etter. Han sloss ikke, jamret ikke, men forble stum.

Bildørene smalt igjen. «Oliver,» jamret Alfred og stablet seg på beina. Han stoppet like utenfor døren og sank i kne igjen. Det skarpe lyset fra lyktene sveipet over hyllene og taket da politibilene rygget ut i natten. Ella ble sittende bak disken med nevene knyttet, til det eneste lyset kom fra bakrommet og den eneste lyden som var igjen, var Alfreds hulk.