Barack Obama

Et lovet land

Oversatt av Gunnar Nyquist og Eivind Lilleskjæret

Barack Obama

Et lovet land

Oversatt av Gunnar Nyquist og Eivind Lilleskjæret

Til Michelle – min store kjærlighet og livspartner

og

Malia og Sasha – i glansen fra dere blir alt lysere

Å, fly, gi aldri opp,

fly, gi aldri opp,

fly, gi aldri opp,

kom til det store teltmøtet i det lovede land.

– FRA EN AFRIKANSK-AMERIKANSK SPIRITUAL

Ikke avskriv våre krefter.

Vi har tatt sats

mot det uendelige.

– ROBERT FROST, «KITTY HAWK»

PROLOG

JEG BEGYNTE Å SKRIVE DENNE BOKEN rett etter at jeg gikk av som president – etter at Michelle og jeg hadde gått om bord på «Air Force One» for siste gang og flydd vestover på en etterlengtet ferie. Stemningen på flyet var vemodig. Vi var begge utmattet, både fysisk og følelsesmessig, ikke bare av slitet de siste åtte årene, men av det uventede resultatet av et valg der en som utgjorde den diametrale motsetningen av alt jeg sto for, var blitt valgt som min etterfølger. Likevel, etter å ha stått vår etappe av løpet ut, kunne vi lene oss tilbake i visshet om at vi hadde gjort vårt beste – og at til tross for mine tilkortkommenheter som president og målene jeg hadde satt meg, men ikke nådd, var landet bedre stilt enn det var da jeg begynte. I en måned sov Michelle og jeg til langt på dag, spiste middag i ro og mak, gikk lange turer, svømte i havet, gjorde opp status, fant tilbake til hverandre som venner og kjærester, og la planer for en mindre begivenhetsrik, men forhåpentligvis ikke mindre tilfredsstillende annen akt. Og da jeg var klar til å gjenoppta arbeidet og satte meg ned med penn og notatblokk (jeg liker fortsatt å skrive for hånd, for datamaskinen får selv den mest uferdige kladd til å virke polert, og gir halvtygde tanker et skinn av ryddighet), hadde jeg konturene av boken klart for meg.

Først og fremst håpet jeg å gi en ærlig skildring av tiden i Det hvite hus – ikke bare en historisk dokumentasjon av vesentlige hendelser som inntraff på min vakt og viktige personer jeg hadde med å gjøre, men også en beskrivelse av noen av de politiske, økonomiske og kulturelle strømningene som avgjorde hvilke utfordringer min administrasjon ble stilt overfor, og hvilke valg teamet mitt og jeg tok for å løse dem. Der det var mulig, ville jeg gi leserne en følelse av hvordan det er å være president i USA: trekke gardinen litt til side og minne folk om at til tross for makten og prestisjen er det faktisk bare en jobb, og den føderale regjeringen er et menneskelig foretakende som alt annet, og de som jobber i Det hvite hus, opplever gleder, skuffelser, gnisninger med kollegaer, nederlag og små triumfer akkurat som andre menn og kvinner over hele landet. Og til slutt hadde jeg lyst til å fortelle en mer personlig historie som kanskje kunne inspirere unge mennesker som vurderer en karriere i det offentlige eller i politikken; hvordan min løpebane egentlig begynte med en søken etter tilhørighet, en måte å forklare de ulike trådene i den kaotiske bakgrunnen min på, og at det bare var ved å bli en del av noe større enn meg selv at jeg til slutt klarte å finne et fellesskap og et mål i livet.

Jeg tenkte jeg kunne få til det på rundt 500 sider. Jeg regnet med å bli ferdig i løpet av et år.

Det er rimelig å si at skriveprosessen ikke gikk helt etter planen. Til tross for mine gode hensikter vokste boken i lengde og omfang – og det er grunnen til at jeg til slutt bestemte meg for å dele den i to bind. Jeg er smertelig klar over at en mer begavet forfatter kunne ha klart å fortelle den samme historien i en mer kortfattet form (hjemmekontoret mitt i Det hvite hus lå tross alt vegg i vegg med Lincoln-soverommet, der et signert eksemplar av den 272 ord lange Gettysburg-talen ligger i glassmonter). Men hver gang jeg satte meg ned for å skrive – enten det nå var om den tidlige fasen av valgkampen eller hvordan administrasjonen håndterte finanskrisen, eller forhandlingene med Russland om atomkontroll eller kreftene som førte fram mot Den arabiske våren – oppdaget jeg at hjernen motsatte seg en enkel, lineær gjenfortelling. Ofte følte jeg meg forpliktet til å skildre sammenhengen jeg og andre hadde tatt beslutningene i, og jeg ville ikke henvise denne bakgrunnsinformasjonen til fotnoter eller sluttnoter (jeg hater fotnoter og sluttnoter). Jeg oppdaget at jeg ikke alltid klarte å forklare beslutningene kun ved å ramse opp økonomiske data eller gjenfortelle innholdet i en grundig briefing i Det ovale kontor, for kanskje var de blitt formet av en samtale jeg hadde hatt med noen på et valgkampmøte, av et besøk på et militærsykehus eller av noe min mor hadde lært meg for mange år siden. Gang på gang vartet hukommelsen opp med tilsynelatende ubetydelige detaljer (da jeg prøvde å finne et sted å ta en ubemerket kveldsrøyk, en vits noen fortalte mens vi spilte kort på «Air Force One») som ga et bilde av hvordan jeg opplevde de åtte årene i Det hvite hus, på en måte offentlige dokumenter aldri kunne.

I tillegg til kampen det har vært å få ordene ned på papiret, har det i løpet av de tre og et halvt årene etter den siste turen med «Air Force One» skjedd ting jeg ikke helt hadde forutsett. I skrivende stund er vårt land rammet av en global pandemi som har tatt flere enn 178 000 amerikanske liv, og skapt en økonomisk krise som har rystet næringslivet og kastet millioner av mennesker ut i arbeidsløshet. Over hele landet har mennesker fra alle samfunnslag strømmet ut i gatene for å demonstrere mot at ubevæpnede svarte menn og kvinner blir drept av politiet. Kanskje mest foruroligende av alt er det at vårt demokrati ser ut til å vakle på kanten av krise – en krise som bunner i en fundamental kamp mellom to motstridende syn på hva Amerika er, og hva det bør være; en krise som har ført til splittelse, sinne og mistenksomhet i opinionen, og har åpnet for kontinuerlige brudd på institusjonelle normer, rettssikkerhet og respekt for grunnleggende sannheter som både republikanere og demokrater en gang tok for gitt.

Denne kampen er naturligvis ikke ny. På mange måter har den definert Amerika slik vi kjenner det. Den er nedfelt i stiftelsesdokumenter som kunne erklære at alle mennesker er like, og likevel telle en slave som tre femtedeler av en mann. Den kommer til uttrykk i våre tidligste rettskjennelser, som når formannen for høyesterett sier rett ut til en stamme av amerikanske urinnvånere at deres rettigheter til å overdra eiendom ikke kan håndheves, ettersom det ikke ligger under kompetansen til erobrerens domstol å anerkjenne den erobredes rettmessige krav. Det er en kamp som er blitt ført på slagmarken ved Gettysburg og Appomattox, men også i salene i Kongressen, på en bro i Selma, på Californias vinmarker og i New Yorks gater. En kamp utkjempet av soldater, men enda oftere av fagforeningsfolk, forkjempere for kvinnelig stemmerett, togkonduktører, studentledere, bølger av immigranter og LHBTQ-aktivister, ikke væpnet med annet enn plakater, løpesedler eller solid fottøy. Til grunn for denne langvarige kampen ligger et enkelt spørsmål: Er vi beredt til å løfte virkelighetens Amerika opp til dets idealer? Hvis ja, mener vi virkelig at våre ideer om selvbestemmelse og individuell frihet, like muligheter og likhet for loven, gjelder for alle? Eller ønsker vi i stedet, i praksis om ikke i lovens bokstav, å reservere de godene for noen utvalgte få?

Jeg innser at det finnes dem som mener det er på tide å forkaste myten – at en granskning av landets historie, eller bare et raskt blikk på dagens avisoverskrifter, viser at denne nasjonens idealer alltid har stilt i andre rekke bak erobring og underkastelse, et rasebasert kastesystem og rovkapitalisme, og at å late som noe annet er å gjøre seg medskyldig i et spill som har vært manipulert fra starten av. Og jeg skal medgi at det har vært tider mens jeg skrev denne boken, mens jeg reflekterte over tiden min som president og alt som har hendt siden, da jeg har vært tvunget til å spørre meg selv om jeg var for tilbakeholden med å si sannheten slik jeg så den, for forsiktig enten i ord eller handling, overbevist som jeg var om at jeg hadde en bedre sjanse til å lede oss i retning av det Amerika vi er blitt lovet, hvis jeg bare appellerte til det Lincoln kalte «englene» i oss.

Jeg vet ikke. Det jeg kan si sikkert, er at jeg ennå ikke er rede til å gi opp muligheten av Amerika – ikke bare av hensyn til fremtidige generasjoner, men til hele menneskeheten. For jeg er overbevist om at pandemien vi står oppe i nå, både er en manifestasjon av og lite annet enn en pause i den ubønnhørlige marsjen mot en sammenvevet verden, en der folkeslag og kulturer ikke kan unngå å støte sammen. Her – i denne verdenen av globale forsyningskjeder, øyeblikkelige kapitaloverføringer, sosiale medier, transnasjonale terroristnettverk, klimaendringer, massemigrasjon og stadig økende kompleksitet – vil vi lære å leve sammen, samarbeide med hverandre og anerkjenne andres verdighet, eller gå under. Og derfor er verdens øyne rettet mot Amerika – den eneste stormakten i historien som består av mennesker fra alle verdenshjørner og omfatter alle raser, religioner og kulturelle praksiser – for å se om vårt demokratiske eksperiment kan fungere. For å se om vi klarer det ingen annen nasjon har klart. For å se om vi faktisk lever opp til våre idealer.

Ingenting er avgjort. Innen dette første bindet er utgitt, har det blitt avholdt et valg i USA, og selv om jeg mener uendelig mye står på spill, vet jeg også at ett enkelt valg ikke kommer til å avgjøre saken. Hvis jeg fremdeles håper, er det fordi jeg har lært å sette min lit til medborgerne mine, spesielt neste generasjon, som later til å ha en naturgitt overbevisning om alle menneskers likeverd, og som insisterer på å sette ut i livet de prinsippene som foreldrene og lærerne deres sa var sanne, men kanskje aldri helt trodde på selv. Denne boken er til disse unge menneskene, mer enn noen andre – en invitasjon til nok en gang å gjenskape verden og virkeliggjøre, gjennom hardt arbeid, besluttsomhet og en stor dose fantasi, et Amerika som endelig oppfyller alt det beste i oss.

August 2020

DEL EN

VEDDEMÅLET

KAPITTEL 1

AV ALLE VÆRELSENE og salene og de velkjente landemerkene som utgjør Det hvite hus og anlegget rundt, var det søylegangen i Vestfløyen jeg var mest glad i.

I åtte år rammet den passasjen inn dagen min, ett minutts pendling i friluft fra hjemmet til kontoret og tilbake igjen. Det var der jeg hver morgen fikk den første følingen med kald vintervind eller pulserende sommervarme, der jeg samlet tankene og gikk gjennom møtene som sto på timeplanen, forberedte meg på å argumentere mot skeptiske kongressmedlemmer eller bekymrede velgere, stålsatte meg for en beslutning eller en vedvarende krise.

I Det hvite hus’ første år lå stabskontorene og presidentfamiliens residens under samme tak, og søylegangen var ikke stort mer enn en gangvei bort til stallen. Men da Teddy Roosevelt tok over som president, avgjorde han at en og samme bygning ikke kunne romme en moderne stab, seks ustyrlige barn og hans egen sinnsro. Han beordret bygging av det som skulle bli Vestfløyen og Det ovale kontor, og med årene og under påfølgende presidenter fikk søylegangen etter hvert i sin nåværende form: en innramming av Rosehagen i nord og i vest – den tykke muren på nordsiden, stum og naken bortsett fra høye, buede vinduer, og de majestetiske hvite søylene på vestsiden, som en æresvakt for å sikre trygg ferdsel.

Stort sett går jeg i rolig tempo – en hawaiisk gange, pleier Michelle å si, iblant med et snev av utålmodighet. Men ganglaget var et annet gjennom søylegangen, i bevissthet om historien som var blitt skrevet der og dem som hadde gått foran meg. Skrittlengden økte og jeg gikk litt raskere, lyden av fottrinnene mine på steinhellene ble besvart av Secret Service-folkene som fulgte noen få meter bak. Da jeg nådde rampen i enden av søylegangen (en arv etter Franklin D. Roosevelt og rullestolen hans – jeg ser ham for meg, smilende, med fremskutt hake og sigarettmunnstykket i et fast grep mellom tennene mens han strever med å komme seg opp hellingen), vinket jeg til den uniformerte vakten like innenfor glassdøren. Noen ganger måtte vakten holde tilbake en overrasket gruppe på omvisning. Hadde jeg tid, kunne jeg håndhilse på dem og spørre hvor de kom fra. Men som regel bare gikk jeg til venstre langs ytterveggen på Regjeringsrommet og smatt inn sidedøren ved Det ovale kontor, der jeg hilste på min personlige stab, grep dagsplanen og en kopp varm te, og tok fatt på arbeidsdagen.

Flere ganger i uken gikk jeg ut i søylegangen og støtte på gartnerne, ansatte i National Park Service som arbeidet i Rosehagen. De var for det meste eldre menn, kledd i kakigrønne uniformer, noen ganger med bredbremmede hatter som beskyttelse mot solen eller en tykk frakk mot kulden. Hvis jeg ikke hadde dårlig tid, kunne jeg stoppe og rose de nye beplantningene eller spørre om skadene etter nattens uvær, og de fortalte om arbeidet med en stillfaren stolthet. De var menn av få ord – selv seg imellom nøyde de seg med gester og nikk, hver og en konsentrert om sin oppgave, men de beveget seg alle med synkron eleganse. Ed Thomas var en av de eldste. Han var en høy, senete svart mann med innhule kinn, og hadde arbeidet i Det hvite hus i 40 år. Første gang jeg møtte ham, stakk han hånden i baklommen etter en fille for å fjerne jord og skitt før han tok meg i hånden. Hånden hans hadde tydelige blodårer og var knortete som en trerot, og den slukte min. Jeg spurte hvor lenge han hadde tenkt å bli i jobben før han gikk av med pensjon.

«Jeg vet ikke, Mr. President,» sa han. «Jeg liker å jobbe. Begynner å slite litt på leddene. Men jeg satser på å bli her like lenge som deg. Sørge for at hagen ser bra ut.»

Å, så bra den parken så ut! De skyggefulle magnoliatrærne i hvert hjørne, de tette og dypgrønne hekkene, villepletrærne helt riktig beskåret. Og blomstene, som ble dyrket i veksthus noen få kilometer unna, bød på en konstant eksplosjon av farger – røde og gule og rosa og lilla. Om våren sto tulipanene tett med hodene på skakke mot solen. Om sommeren lavendelfargede heliotroper og geranier og liljer, om høsten krysantemum og tusenfryd og markblomster. Og alltid en del roser, for det meste røde, men noen ganger gule og hvite, i overdådig blomst.

Hver gang jeg gikk gjennom søylegangen eller så ut av vinduet i Det ovale kontor, så jeg håndlaget til kvinnene og mennene som arbeidet utenfor. De minnet meg om det lille Norman Rockwell-maleriet jeg hadde på veggen, ved siden av George Washington-portrettet og over bysten av Martin Luther King: fem bitte små skikkelser i varierende hudfarge, arbeidsfolk i dongeri eller kjeledress, heist opp med tau mot en skarp blå himmel for å pusse lykten til Frihetsgudinnen. Mennene på bildet, gartnerne i hagen – de var voktere, tenkte jeg, tause prester i en god og høytidelig orden. Og jeg sa til meg selv at jeg måtte jobbe like hardt og være like omhyggelig i det jeg gjorde, som de var.

Med tiden ble turene gjennom søylegangen ledsaget av minner. Det var naturligvis de store offentlige arrangementene – kunngjøringer foran en skog av kameraer, pressekonferanser med utenlandske ledere. Men det var også øyeblikkene få andre var vitne til – Malia og Sasha som kom løpende om kapp på en overraskende ettermiddagsvisitt, eller hundene våre, Bo og Sunny, som bykset rundt i snøen og sank så dypt nedi at de ble hvite i skjegget. Kaste ball en klar høstdag, eller trøste en nær medarbeider i en tøff tid.

Slike bilder dukket ofte opp og brøt inn i tankerekken jeg var opptatt med. De minnet meg om at tiden går og fylte meg noen ganger med lengsel – en trang til å skru klokken tilbake og begynne på nytt. Det var ikke mulig under morgenturen, for da pekte tidens pil bare forover, dagens plikter kalte, jeg måtte rette blikket mot ting som skulle komme.

Kvelden var annerledes. På aftenturen tilbake til residensen med dokumentmappen full av papirer, prøvde jeg å saktne farten og noen ganger stoppe helt opp. Jeg åndet inn luft krydret med lukt av jord og gress og pollen, og lyttet til vinden eller regndråpenes tromming. Noen ganger stirret jeg på lyset mot søylene og Det hvite hus’ majestetiske profil med flagget høyt hevet på taket, godt opplyst, eller jeg så bort mot Washington-monumentet som spiddet den mørke himmelen i det fjerne, og iblant fikk jeg øye på månen og stjernene ovenfor, eller lysglimtene fra et fly.

I slike øyeblikk kunne jeg undres over den merkverdige veien og ideen som hadde ført meg hit.

JEG KOMMER IKKE fra en politisk familie. Besteforeldrene mine på morssiden var fra Midtvesten og stort sett av skotsk-irsk avstamning. De ville ha vært ansett for å være liberale, særlig etter den lokale målestokken i Kansas-byene de ble født i under depresjonen i 1930-årene, og de fulgte flittig med på nyhetene. «Det handler om å være en velinformert borger,» sa bestemor, som vi kalte Toot (forkortelse for Tutu, eller bestemor på hawaiisk), mens hun kikket over kanten på morgenavisen Honolulu Advertiser. Hun og bestefar hadde ingen faste ideologiske eller partipolitiske tilbøyeligheter å snakke om, bortsett fra det de regnet som sunn fornuft. De var opptatt av arbeidet – bestemor var depotansvarlig i en av de lokale bankene, bestefar solgte livsforsikring – og av å betale regningene sine, samt av de små adspredelsene livet hadde å by på.

Dessuten bodde de på Oahu, der ingenting lot til å haste så veldig. Etter å ha holdt til på så ulike steder som Oklahoma, Texas og staten Washington, hadde de til slutt flyttet til Hawaii i 1960, året etter at øyene fikk status som delstat. Nå skilte et stort hav dem fra opptøyer og demonstrasjoner og slike ting. Den eneste politiske samtalen jeg kan huske at besteforeldrene mine hadde mens jeg vokste opp, handlet om en strandbar: Ordføreren i Honolulu hadde revet bestefars yndlingsvannhull, for å oppgradere strandsonen helt i enden av Waikiki.

Bestefar tilga ham aldri.

Min mor, Ann Dunham, var annerledes. Hun var enebarn og hadde sterke meninger, gjorde opprør mot konvensjonene på high school, leste beatpoetene og franske eksistensialister, dro på heisatur til San Francisco med en venn og var borte i flere dager uten å si det til noen. Da jeg var barn, fortalte hun meg om borgerrettsdemonstrasjoner og om hvorfor Vietnam-krigen var en skakkjørt katastrofe, om kvinnebevegelsen (ja til likelønn, ikke så ivrige etter å barbere leggene) og om krigen mot fattigdom. Da vi flyttet til Indonesia for å bo hos stefaren min, sørget hun for å forklare hvor ille det var med offentlig korrupsjon («Det er rent tyveri, Barry»), selv om alle lot til å drive med det. Senere, den sommeren jeg fylte tolv og vi var på en måned lang bilferie i USA, insisterte hun på at vi måtte se Watergate-høringen hver kveld, og hun kommenterte den løpende («Hva kan du vente deg av en mccarthyist?»).

Men det var ikke bare de store nyhetssakene hun var opptatt av. En gang da hun fikk vite at jeg og noen andre hadde ertet en medelev på skolen, satte hun seg foran meg med leppene sammensnurpet i skuffelse.

«Du vet det, Barry,» sa hun (det var kallenavnet hun og besteforeldrene mine brukte da jeg var liten, ofte forkortet til «Bar», uttalt «Bear»), «at det finnes folk i verden som bare tenker på seg selv. De bryr seg ikke om hva som skjer med andre mennesker, så lenge de får det som de vil. De ydmyker andre for å føle seg viktige. Så finnes det noen som gjør det motsatte, som er i stand til å forestille seg hva andre føler og passer på at de ikke gjør noe som sårer andre.»

«Så,» sa hun og så meg rakt inn i øynene. «Hvilken type vil du være?»

Jeg følte meg ussel og gikk lenge og grublet på det hun hadde sagt. Akkurat som hun hadde ønsket.

For min mor var tilværelsen full av anledninger til moralsk oppseding. Men jeg opplevde aldri at hun engasjerte seg i en politisk sak. I likhet med besteforeldrene mine var hun skeptisk til ideologiske plattformer, doktriner og absolutter, og foretrakk å utpensle verdiene sine på mindre lerreter. «Verden er komplisert, Bar. Det er derfor den er interessant.» Hun var forferdet over krigen i Sørøst-Asia, men tilbrakte likevel det meste av livet der, lærte seg språk og kultur, etablerte mikrokreditt-prosjekter for de fattige lenge før mikrokreditt ble trendy i internasjonal bistandssammenheng. Hun avskydde rasisme og giftet seg ut av sin rase ikke bare én, men to ganger, og hun overøste sine to brune barn med en tilsynelatende uuttømmelig kjærlighet. Hun var opprørt over begrensningene samfunnet hadde lagt på kvinner, og skilte seg fra begge mennene da de viste seg å være hovmodige eller skuffende, og hun skapte seg sin egen karriere, oppdro barna etter sin egen målestokk på anstendighet og gjorde ellers stort sett det som passet henne.

I min mors verden var det personlige faktisk politisk – selv om hun ikke ville ha brukt det som slagord.

Dermed ikke sagt at hun manglet ambisjoner på sønnens vegne. Til tross for trang økonomi sendte hun og besteforeldrene mine meg til Punahou, den beste studieforberedende privatskolen på Hawaii. Det var utenkelig at jeg ikke skulle studere. Men ingen i familien ville trodd at jeg en dag skulle inneha et offentlig embete. Hadde du spurt min mor, ville hun kanskje sett for seg at jeg ville ende opp som leder for en filantropisk institusjon som Ford Foundation. Besteforeldrene mine ville blitt begeistret hvis jeg hadde blitt dommer, eller en kjent forsvarsadvokat, som Perry Mason.

«Han kan vel like gjerne bruke det gode snakketøyet til noe fornuftig,» kunne bestefar si.

Siden jeg ikke kjente faren min, hadde han lite å bidra med. Jeg fikk en uklar forståelse av at han hadde vært offentlig ansatt i Kenya en periode, og da jeg var ti, kom han fra Kenya og bodde en måned hos oss i Honolulu. Det var første og eneste gang jeg så ham. Senere hørte jeg fra ham bare gjennom sporadiske brev skrevet på tynt, blått luftpostpapir som var ferdig til å brettes og adresseres uten konvolutt. «Din mor sier at du kanskje skal studere arkitektur,» sto det i et av brevene. «Jeg tenker at det er et veldig anvendelig fag, et som kan praktiseres overalt i verden.»

Det var ikke til særlig hjelp.

Når det gjaldt omgivelsene utenom familien – vel, det de så av meg i mesteparten av tenårene, var ikke et lederemne, men snarere en likegyldig elev, en ivrig basketballspiller med beskjedent talent og en entusiastisk festløve. Ingen tillitsverv på skolen for meg, ingen speiderleder eller praktikant på kontoret til hjemstedets kongressrepresentant. På high school snakket vennene mine og jeg stort sett ikke om annet enn sport, jenter, musikk og tilgang til rusmidler.

Tre av gutta fra den gang – Bobby Titcomb, Greg Orme og Mike Ramos – er fremdeles noen av mine nærmeste venner. Fortsatt kan vi le i timevis av historiene fra vår bortkastede ungdomstid. Senere skulle de kaste seg inn i valgkamper for meg med en lojalitet som jeg alltid vil være takknemlig for, og de ble like dyktige til å forsvare politikken min som hvem som helst på MSNBC.

Men det var også tider mens jeg var president – for eksempel etter å ha sett meg tale til en stor forsamling, eller bli hilst med stram givakt av unge soldater under omvisning på en militærbase – da ansiktene deres avslørte en viss forbløffelse mens de prøvde å fatte at den grånende mannen i dress og slips var samme person som den retningsløse guttemannen de hadde kjent en gang.

Den fyren? må de ha sagt til seg selv. Hvordan i all verden kom han dit?

Og hadde vennene mine spurt meg direkte, er jeg ikke sikker på om jeg ville hatt et godt svar.

JEG VET AT jeg en gang på high school begynte å stille spørsmål – om min fars fravær og min mors valg, om hvordan det hadde seg at jeg bodde et sted der få andre mennesker så ut som meg. Mange av spørsmålene kretset rundt rase: Hvorfor var svarte profesjonelle basketballspillere, men ikke trenere? Hva mente den jenta på skolen da hun sa at hun ikke oppfattet meg som svart? Hvorfor var alle de svarte mennene på film gærninger med springkniv, med et mulig unntak av den ene skikkelige svarte fyren – medhjelperen, naturligvis – som alltid ble drept til slutt?

Men det var ikke bare rasespørsmålet som opptok meg. Det var også klassespørsmålet. Under oppveksten i Indonesia hadde jeg sett den gapende avgrunnen mellom livet til den rike eliten og de fattige massene, og jeg hadde en gryende fornemmelse av spenning mellom folkegrupper i min fars hjemland. Besteforeldrene mine levde under kummerlige forhold. Skuffelsene i livet døyvet de med TV og brennevin og en sjelden gang noe nytt til huset eller en ny bil. Jeg merket meg at mors selvstendighet hadde sin pris i form av kroniske pengeproblemer og tidvis kaos på det personlige plan, og jeg ble oppmerksom på hierarkier blant klassekameratene mine, for det meste relatert til hvor mye penger foreldrene hadde. Og så kom det foruroligende faktum at uansett hva mor måtte påstå, lot bøllene, juksemakerne og skrytepavene til å klare seg ganske bra, mens dem hun betraktet som gode og skikkelige folk, stadig vekk lot til å bli snytt.

Alt dette trakk meg i ulike retninger. Det var som om jeg nettopp på grunn av min merkelige kulturarv, spennet mellom mine ulike virkeligheter, kom fra alle steder og ingen steder samtidig, en kombinasjon av deler som ikke passet sammen, som et nebbdyr eller en fantasiskapning, og var innestengt i et skjørt habitat, usikker på hvor jeg hørte hjemme. Og det ante meg, uten at jeg fullt ut skjønte hvorfor eller hvordan, at med mindre jeg greide å tråkle sammen livet mitt og plassere meg langs en fasttømret akse, ville jeg til slutt kunne ende opp i en grunnleggende ensom tilværelse.

Jeg snakket ikke med noen om dette, så visst ikke med familie og venner. Jeg ville ikke såre dem eller skille meg ut mer enn jeg allerede gjorde.

Men jeg søkte tilflukt i bøker. Lesevanen var min mors fortjeneste, innprentet i meg fra tidlig barndom – en sikker løsning hver gang jeg klaget over at jeg kjedet meg, eller da hun ikke hadde råd til å la meg gå på den internasjonale skolen i Indonesia, eller da jeg måtte bli med henne på kontoret fordi hun ikke hadde barnevakt.

Gå og les en bok, sa hun. Kom så og fortell meg noe du har lært.

I noen år bodde jeg hos besteforeldrene mine på Hawaii mens mor arbeidet i Indonesia og tok seg av lillesøsteren min Maya. I fravær av hennes mas lærte jeg ikke så mye, noe karakterene mine snart kunne bekrefte. Men i tiende klasse eller der omkring skjedde det en forandring. Jeg husker fortsatt at jeg ble med besteforeldrene mine på loppemarked i Central Union Church tvers over gaten fra leiligheten vår, og ble stående foran en kasse med gamle innbundne bøker. Av en eller annen grunn begynte jeg å plukke ut titler som appellerte til meg, eller som virket vagt gjenkjennelige – bøker av Ralph Ellison og Langston Hughes, Robert Penn Warren og Dostojevskij, D.H. Lawrence og Ralph Waldo Emerson. Bestefar, som mønstret et sett med brukte golfkøller, så spørrende på meg da jeg kom gående med bokkassen.

«Tenkt å åpne et bibliotek?»

Bestemor hysjet på ham – hun syntes min plutselige interesse for litteratur var beundringsverdig. Praktisk som alltid, antydet hun at jeg kanskje burde konsentrere meg om skolearbeidet før jeg ga meg i kast med Forbrytelse og straff.

Det endte med at jeg leste alle de bøkene, av og til sent på kveld, etter at jeg kom hjem fra basketballtrening og noen øl med vennene mine, eller etter bodysurfing en lørdag ettermiddag, da jeg satt alene i bestefars skranglete gamle Ford Granada med et håndkle rundt livet for at ikke setetrekket skulle bli vått. Da jeg var ferdig med den første ladningen, gikk jeg på nye loppemarkeder og så etter mer. Mye av det jeg leste, skjønte jeg bare vagt. Jeg begynte å sette ring rundt ukjente ord og slo dem opp i ordboken, men jeg var mindre omhyggelig med å dechiffrere uttalen. Langt opp i tjueårene visste jeg betydningen av ord jeg ikke kunne uttale. Det fantes ikke noe system i dette, ingen retning eller mønstre. Jeg var som en ung ufaglært oppdagelsesreisende i mine foreldres garasje, samlet på gamle katodestrålerør og skruer og løse ledninger uten å vite hva jeg skulle med dem, men sikker på at de ville komme til nytte når jeg fant ut hva jeg skulle gjøre i livet.

DET VAR ANTAKELIG INTERESSEN for bøker som gjorde at jeg ikke bare overlevde high school, men havnet på Occidental College i 1979 med beskjedne, men akseptable kunnskaper om politiske spørsmål, samt en rekke lite gjennomtenkte meninger som jeg strødde om meg med under sene diskusjoner på internatet.

Sett i ettertid er det pinlig å erkjenne at min intellektuelle nysgjerrighet de to første studieårene var sammenfallende med interessene til diverse kvinner jeg prøvde å bli kjent med: Marx og Marcuse, så jeg skulle ha noe å si til den langbente sosialisten som bodde i internatet mitt, Fanon og Gwendolyn Brooks for sosiologistudenten med den glatte huden som var helt utilnærmelig, Foucault og Woolf for den overjordiske biseksuelle som stort sett gikk kledd i svart. Som sjekkestrategi var liksom-intellektualismen min for det meste ubrukelig. Jeg satt igjen med en rekke hengivne, men kyske vennskap.

Likevel tjente disse nølende fremstøtene en hensikt: Noe som kunne minne om en verdensanskuelse var i ferd med å ta form i meg. Jeg fikk hjelp av en håndfull professorer som tolererte mine tvilsomme studievaner og ungdommelige pretensjoner. Jeg fikk enda mer hjelp av enkelte stort sett eldre studenter – svarte ungdommer fra bykjernen, hvite ungdommer fra småbyer som hadde karet til seg en studieplass, førstegenerasjons latinos, utenlandske studenter fra Pakistan, India og land i Afrika som sto på randen av kaos. De visste hva som var viktig for dem – når de sa noe i klassen, var synspunktene deres forankret i konkrete lokalsamfunn, i virkelige kamper. Dette betyr budsjettkuttene der jeg bor. La meg fortelle deg om skolen min før du klager over kvotering. Det første grunnlovstillegget er vel og bra, men hvorfor sier ikke de amerikanske myndighetene noe om de politiske fangene i landet mitt?

De to årene jeg gikk på Occidental, markerte begynnelsen på min politiske oppvåkning. Men det betydde ikke at jeg trodde på politikken. Med få unntak virket alt jeg observerte om politikere tvilsomt: det fønede håret, ulveglisene, flosklene og selvpromoteringen på TV, mens de bak lukkede dører smisket for store selskaper og andre kapitalinteresser. De var aktører i et rigget spill, mente jeg, og jeg ville ikke ha noe med det å gjøre.

Det som fanget oppmerksomheten min, var noe bredere og mindre konvensjonelt – ikke politiske kampanjer, men sosiale bevegelser der vanlige folk gikk sammen om å få til endringer. Jeg leste om suffragettene og de første fagforeningene, om Gandhi og Lech Walesa og Den afrikanske nasjonalkongressen ANC. Men jeg ble mest inspirert av de unge lederne for borgerrettsbevegelsen – ikke bare Martin Luther King, men John Lewis og Bob Moses, Fannie Lou Hamer og Diane Nash. I deres heroiske innsats – de gikk fra dør til dør og registrerte velgere, gjennomførte sit down-aksjoner i lunsjkafeer og marsjerte til frihetssanger – så jeg muligheten til å praktisere de verdiene min mor hadde lært meg, at man kunne oppnå makt uten å undertrykke andre, men ved å løfte dem opp. Dette var ekte demokrati i praksis – ikke som en gave fra oven eller som en deling av bytte mellom interessegrupper, men snarere et demokrati som var fortjent, resultat av felles innsats. Det førte ikke bare til en endring i materielle kår, men ga en følelse av verdighet til folk og lokalsamfunn, et bånd mellom dem som en gang hadde stått langt fra hverandre.

Dette var, kom jeg til, et ideal det var verdt å strebe etter. Jeg trengte bare å samle meg. Etter det andre studieåret begynte jeg på Columbia University og tenkte at det ville være en ny start. I New York holdt jeg meg skjult i tre år i en rekke nedslitte leiligheter, stort sett uten gamle venner og dårlige vaner. Jeg levde som en munk – leste, skrev, førte dagbok, brydde meg lite om studentfester, ikke engang om å spise varme måltider. Jeg gikk meg vill i mitt eget hode og bakset med spørsmål som lot til å legge seg lagvis oppå hverandre. Hva gjorde at visse bevegelser lyktes og andre mislyktes? Var det et tegn på suksess når en sak ble delvis adoptert av det etablerte politiske systemet, eller var det et tegn på at saken var blitt stjålet? Når var det akseptabelt å inngå kompromiss, og når var det et svik, og hvordan kunne man vite forskjellen?

Å, så alvorlig jeg var den gangen – så intens og humørløs! Når jeg ser på dagboknotatene fra den tiden, får jeg stor sympati med den unge mannen jeg var, en som verket etter å sette spor etter seg, som ville være en del av noe stort og idealistisk, noe som tilsynelatende ikke eksisterte. Dette var tross alt USA tidlig på 1980-tallet. De sosiale bevegelsene fra tiåret før hadde mistet pulsen. En ny konservatisme var i ferd med å slå rot. Ronald Reagan var nettopp blitt valgt til president, økonomien var på vei inn i en resesjon, den kalde krigen var i full gang.

Skulle jeg reist tilbake i tid, ville jeg kanskje ha oppfordret den unge mannen jeg var til å legge vekk bøkene et øyeblikk, åpne vinduene og slippe inn litt frisk luft (på den tiden røykte jeg med begge hender). Jeg ville bedt ham om å slappe av, gå ut og treffe folk, nyte gledene livet forbeholder folk i tjueårene. De få vennene jeg hadde i New York prøvde å gi meg liknende råd.

«Du må se litt lysere på ting, Barack.»

«Du må få deg en dame.»

«Du er så idealistisk. Det er vel og bra, det, men jeg vet ikke om det du sier egentlig er mulig.»

Jeg hørte ikke på disse stemmene. Jeg hørte ikke på dem fordi jeg var redd de hadde rett. Hva jeg enn gikk og ruget på i disse timene for meg selv, hvilken visjon for en bedre verden jeg enn lot blomstre i mitt unge sinns drivhus, måtte stort sett gi tapt i møte med den enkleste samtaleutfordring. I det grå vinterlyset på Manhattan og stilt overfor datidens utstrakte kynisme, fremsto ideene mine som fantasifulle og søkte når de ble uttalt i klasserommet eller over en kaffe med venner. Og jeg visste det. Det er faktisk en av de tingene som kan ha reddet meg fra å bli en gjennomført surpomp før jeg fylte 22. Innerst inne forsto jeg hvor absurde visjonene mine var, hvor stort gapet var mellom mine grandiose ambisjoner og det jeg faktisk brukte livet til. Jeg var som en ung Walter Mitty, en Don Quijote uten en Sancho Panza.

Også dette står å lese i dagboknotatene mine fra den tiden, en nokså presis opptegnelse av alle mine mangler. Min forkjærlighet for navlebeskuing fremfor handling. En viss tilbakeholdenhet, kanskje til og med sjenanse, som muligens kunne spores tilbake til oppveksten på Hawaii og i Indonesia, men også en følge av dyp forlegenhet. En frykt for å bli avvist eller virke dum. Kanskje til og med en grunnleggende latskap.

Jeg tok mål av meg til å utrenske denne svakheten med en selvutviklingskur som jeg aldri er blitt helt ferdig med. (Michelle og jentene hevder at jeg til denne dag ikke kan hoppe i et svømmebasseng eller i sjøen uten å føle meg forpliktet til å svømme noen lengder. «Hvorfor vasser du ikke bare?» sier de og fniser. «Det er gøy. Se her … vi kan vise deg.») Jeg satte opp lister. Jeg begynte å trene, jogget rundt Central Park-reservoaret eller langs East River, spiste tunfisk på boks og hardkokte egg for forbrenningens skyld. Jeg kvittet meg med unødvendige eiendeler – hvem trenger mer enn fem skjorter?

Hvilken stor tevling forberedte jeg meg på? Uansett hva det var, visste jeg at jeg ikke var klar. Usikkerheten og tvilen på meg selv fikk meg til å unngå enkle, kjappe svar. Jeg fikk for vane å tvile på mine egne antakelser, noe jeg tror kom til nytte senere, ikke bare fordi det forhindret meg fra å bli uspiselig, men også fordi det vaksinerte meg mot de revolusjonære oppskriftene som mange på venstresiden omfavnet i begynnelsen av Reagan-perioden.

Det var i hvert fall tilfellet når det gjaldt rasespørsmålet. Jeg fikk oppleve min andel av rasistiske slengbemerkninger, og kunne altfor godt se den seiglivede arven etter slaveriet og Jim Crow-lovene når jeg gikk gjennom Harlem og deler av Bronx. Men i fortellingen om min egen livshistorie lærte jeg å ikke være for snar med å påberope meg en offerrolle, og jeg motsatte meg holdningen til enkelte av de svarte jeg kjente om at hvite mennesker var uforbederlige rasister.

Overbevisningen om at rasisme ikke var uunngåelig, kan også forklare min vilje til å forsvare den amerikanske ideen om hva landet var og hva det kunne bli.

Min mor og mine besteforeldre hadde aldri vært høyrøstet i sin patriotisme. Å avlegge troskapseden i klasserommet, vifte med små flagg 4. juli – dette ble oppfattet som hyggelige ritualer, ikke hellige plikter (holdningen deres til jul og påske var langt på vei den samme). Til og med bestefars deltakelse i andre verdenskrig ble tonet ned. Han fortalte meg mer om å spise feltrasjoner – «Forferdelige!» – enn om æren ved å være en del av Pattons styrker.

Og likevel var stoltheten over å være amerikaner, oppfatningen om at USA var verdens beste nasjon, alltid en selvfølge. Som ung mann ergret jeg meg over bøker som avviste tanken om amerikansk eksepsjonalisme, og havnet i langtrukne diskusjoner med venner som insisterte på at amerikansk hegemoni var roten til all undertrykkelse i verden. Jeg hadde bodd utenlands, jeg visste for mye. Jeg vedgikk uten videre at USA til stadighet unnlot å etterleve sine egne idealer. Den versjonen av amerikansk historie som ble formidlet i skolen, med skjønnmaling av slaveriet og nesten-utelatelse av indianermassakrene – den forsvarte jeg ikke. Den klossete bruken av militærmakt, de multinasjonale selskapenes grådighet – jo da, jeg skjønte alt det.

Men den amerikanske ideen, det amerikanske løftet, tviholdt jeg på med en stahet som var overraskende selv for meg. «Vi mener det er en selvinnlysende sannhet at alle mennesker er født like» – det var mitt Amerika. Det Amerika Tocqueville skrev om, landsbygda til Whitman og Thoreau, der ingen sto over eller under meg, nybyggernes Amerika, de som dro vestover på jakt etter et bedre liv, eller immigrantene som gikk i land på Ellis Island, drevet av en lengsel etter frihet.

Det var Thomas Edisons og brødrene Wrights Amerika, de som ga drømmene luft under vingene, og det Amerika der Jackie Robinson stjal hjemmebasen. Det var Chuck Berry og Bob Dylan, Billie Holiday på Village Vanguard og Johnny Cash i Folsom State Prison – alle utskuddene som forsynte seg av skrotet andre overså eller forkastet, og skapte en skjønnhet ingen hadde sett maken til.

Det var Lincolns Amerika ved Gettysburg og Jane Addams som slet i et hjem for fattige i Chicago, utmattede soldater i Normandie og Martin Luther King på National Mall i Washington, som manet fram mot i andre og i seg selv.

Det var Grunnloven og Bill of Rights, forfattet av feilbarlige, men mesterlige tenkere som resonnerte seg fram til et system som var både robust og endringsdyktig.

Et Amerika som kunne forklare meg.

«Drøm i vei, du, Barack.» Slik endte som regel diskusjonene med studievennene mine, idet en selvtilfreds dust slengte til meg en avis med overskrifter som utbasunerte den amerikanske invasjonen av Grenada, kutt i budsjettet for skolemat eller andre nedslående nyheter. «Sorry, men der har du ditt Amerika.»

SLIK VAR DET FATT med meg da jeg tok avsluttende eksamen i 1983: storslåtte ideer og ingen steder å gå. Det fantes ingen bevegelser å slutte seg til, ingen uselvisk leder å følge. Det nærmeste jeg fant som passet med det jeg var opptatt av, var noe som het «lokal organisering» – grasrotaktiviteter som samlet vanlige folk om lokale saker. Etter å ha vært innom et par jobber som passet meg dårlig i New York, fikk jeg høre om en stilling i Chicago som gikk ut på å arbeide for en gruppe kirker som prøvde å bevare lokalsamfunn som var hardt rammet av nedleggelser i stålindustrien. Ikke noe storslagent, men et sted å begynne.

Jeg har tidligere skrevet om koordinatorarbeidet mitt for frivillige i Chicago. Seirene var små og forbigående i de overveiende svarte arbeiderklassestrøkene der jeg jobbet. Organisasjonen min spilte en beskjeden rolle i sine forsøk på å møte endringene som rammet ikke bare Chicago, men storbyer over hele landet – nedgangen i vareproduksjon, hvit fraflytting, fremveksten av en egen og frakoblet underklasse, samtidig som en ny kunnskapsklasse ble pådriver for statushevelse av indre by.

Men om jeg ikke fikk gjort stort for Chicago, ga byen livet mitt en ny retning.

For det første fikk den meg ut av mitt eget hode. Jeg måtte lytte til – ikke bare teoretisere om – det som betydde noe for folk. Jeg måtte be fremmede om å støtte meg og hverandre i virkelige prosjekter: renovere en park, fjerne asbest fra en kommunal leiegård eller starte en skolefritidsordning. Jeg fikk erfaring med nederlag og lærte å ta meg sammen så jeg kunne oppmuntre dem som hadde vist meg tillit. Jeg måtte tåle avvisninger og fornærmelser så ofte at jeg sluttet å frykte dem.

Jeg ble med andre ord voksen – og fikk tilbake sansen for humor.

Jeg ble glad i dem jeg jobbet sammen med: Alenemoren som bodde i et herjet kvartal og likevel greide å lose alle fire barna gjennom college, den irske presten som slo opp kirkedørene hver kveld for at ungdommen skulle ha et alternativ til gjengene, den oppsagte stålarbeideren som satte seg på skolebenken igjen for å bli sosialarbeider. Historiene deres om strabaser og beskjedne seirer bekreftet for meg gang på gang at vanlige mennesker var grunnleggende anstendige. Gjennom dem så jeg forvandlingen som fant sted når borgerne stilte sine ledere og institusjoner til ansvar, selv i noe så smått som å sette opp et stoppskilt ved et travelt gatekryss og få mer politi ut på gaten. Jeg merket at folk ble litt rettere i ryggen og fikk et annet selvbilde, når de erfarte at stemmen deres betydde noe.

Gjennom dem løste jeg det vedvarende spørsmålet om min egen raseidentitet. For det viste seg at det fantes ikke bare én måte å være svart på. Det var nok å prøve å være et godt menneske.

Gjennom dem oppdaget jeg et trosfellesskap – at det var greit å tvile og stille spørsmål, og likevel strekke seg etter noe hinsides her og nå.

Og fordi jeg støtte på de samme verdiene i kirkekjellere og på verandaer – ærlighet, hardt arbeid og empati – som jeg hadde fått innpodet av min mor og mine besteforeldre, fikk jeg tillit til den felles tråden som knyttet folk sammen.

Iblant kan jeg ikke la være å lure på hva som ville skjedd hvis jeg hadde fortsatt med koordinatorarbeid i en eller annen variant. I likhet med så mange lokale helter jeg har truffet i årenes løp, ville jeg kanskje klart å bygge opp en institusjon som kunne forvandle et strøk eller en bydel. Godt forankret i et lokalsamfunn kunne jeg ha kanalisert penger og fantasi til endring – ikke av verden, men av det ene stedet eller den ene ungdomsgjengen, utført arbeid som påvirket tilværelsen til naboer og venner på en målbar og nyttig måte.

Men jeg ble ikke værende. Jeg dro til Harvard Law School. Og her blir historien mer grumsete for meg og motivene mine gjenstand for fortolkning.

DEN GANGEN SA JEG TIL MEG SELV – og jeg sier det gjerne fortsatt – at jeg sluttet som frivillighetskoordinator fordi jeg betraktet arbeidet jeg utførte som for langsomt og begrenset, som uegnet til å imøtekomme behovene til menneskene jeg ønsket å tjene. Et lokalt arbeidstreningssenter kunne ikke veie opp for tapet av flere tusen arbeidsplasser i stålindustrien når en fabrikk ble lagt ned. En skolefritidsordning kunne ikke kompensere for kronisk underfinansierte skoler, eller barn som vokste opp hos besteforeldrene fordi begge foreldrene satt inne. Det var som om vi i ethvert spørsmål støtte mot noen – en politiker, en byråkrat, en fjern bedriftsleder – som hadde makt til å gjøre ting bedre, men ikke gjorde det. Og de gangene vi fikk innrømmelser fra dem, var det som oftest for lite og for sent. Makt til å påvirke budsjetter og utforme politikk var det vi trengte, og den makten lå et annet sted.

Dessuten innså jeg at bare to år før jeg kom, hadde det vært en bevegelse for forandring i Chicago, en som var både sosial og politisk – en dyp og sterk strømning som jeg hadde unnlatt å verdsette fullt ut, fordi den ikke stemte med teoriene mine. Det var bevegelsen for å få valgt Harold Washington til byens første svarte borgermester.

Den lot til å ha oppstått av ingenting og var så grasrot som en politisk kampanje kan være i moderne tid. En liten gruppe svarte aktivister og næringslivsledere som var lei av de kroniske fordommene og uretten i USAs mest segregerte storby, bestemte seg for å registrere et rekordstort antall velgere, og rekrutterte en lubben kongressrepresentant med formidable evner, men små ambisjoner, til å søke et embete som tilsynelatende var godt utenfor rekkevidde.

Ingen trodde det var mulig – selv Harold var skeptisk. Kampanjen levde fra hånd til munn og ble stort sett drevet av uerfarne frivillige. Men så skjedde en slags spontan eksplosjon. Folk som aldri hadde tenkt en politisk tanke, som aldri hadde stemt engang, lot seg rive med. Pensjonister og skolebarn begynte å gå med kampanjens blå jakkemerker. En kollektiv motvilje mot fortsatt toleranse for den jevne opphopningen av urett og krenkelser – alle de umotiverte trafikkontrollene og de slitte skolebøkene, alle gangene svarte mennesker gikk forbi et av Park Districts idrettsanlegg i North Side og så hvor mye finere det var enn anlegget der de selv bodde, alle gangene de var blitt forbigått ved forfremmelser på jobben eller nektet banklån – bygget seg opp som en syklon og feide inn i rådhuset.

Da jeg kom til Chicago, var Harold halvveis i sin første periode. Byrådet, som en gang var et sandpåstrøingsorgan for «gubben» Daley, var delt langs raseskillelinjer, og et flertall av hvite representanter avviste alle Harolds reformforslag. Han prøvde å smiske og forhandle, men de var ikke til å rikke. Det borget for spennende TV, rått og nådeløst gruppe mot gruppe, men det satte grenser for hva Harold kunne oppnå for dem som hadde valgt ham. Det måtte en føderal domstolsavgjørelse til for å omgjøre en rasebetinget valgkretsinndeling, før Harold til slutt fikk flertall og kunne løse den fastlåste situasjonen. Men innen han rakk å realisere mange av de endringene han hadde lovet, døde han av hjertesvikt. En avlegger av den gamle orden, Rich Daley, gjenerobret til slutt tronen.

Langt unna begivenhetenes sentrum så jeg dette dramaet utfolde seg, og prøvde å dra lærdom av det som skjedde. Jeg så at den veldige kraften i bevegelsen ikke var levedyktig uten struktur, organisering og styringskompetanse. Jeg så at en politisk kampanje basert på et aldri så rimelig ønske om rasemessig oppreisning, skapte frykt og motreaksjoner, og i siste instans virket hemmende for fremskritt. Og i det snarlige sammenbruddet til Harolds koalisjon etter hans død, så jeg faren ved å sette sin lit til en enkelt karismatisk leder når det gjaldt å oppnå forandring.

Og likevel – for en kraft han var i de fem årene. Til tross for alle hindringene endret Chicago seg under hans ledelse. Byens offentlige tjenester, alt fra beskjæring av trær til rydding av snø og utbedring av veier, ble mer likelig fordelt mellom bydelene. Nye skoler ble bygget i fattige strøk. Jobber i det offentlige var ikke lenger avhengige av personlige forbindelser, og næringslivet begynte endelig å bli seg bevisst det manglende mangfoldet i egne rekker.

Fremfor alt ga Harold folk håp. Måten svarte chicagoboere snakket om ham på i de årene, minnet om hvordan en bestemt generasjon progressive hvite snakket om Bobby Kennedy – det handlet ikke så mye om hva han gjorde, som om hva han fikk deg til å føle. Som om alt var mulig. Som om det var opp til deg å forandre verden.

Et frø ble sådd i meg. Det fikk meg for første gang til å tenke at jeg en dag ville stille til valg. (Jeg var ikke den eneste som ble inspirert – kort tid etter at Harold ble valgt, kunngjorde Jesse Jackson at han ville stille som presidentkandidat.) Var det ikke dit energien fra borgerrettsbevegelsen hadde forflyttet seg – til politiske valg? John Lewis, Andrew Young og Julian Bond – hadde ikke de stilt til valg og ment at dette var arenaen der de kunne utrette mest? Jeg visste at det fantes fallgruver – kompromissene, den evige jakten på penger, de tapte idealene og den uopphørlige trangen til å vinne.

Men det fantes kanskje en annen måte. Kanskje kunne man generere den samme energien, den samme målbevisstheten, ikke bare blant de svarte, men på tvers av raseskillet. Kanskje kunne man med gode nok forberedelser, politisk kyndighet og lederegenskaper unngå noen av Harolds feil. Kanskje kunne prinsippene for organisering brukes, ikke bare til å drive valgkamp, men til å styre – til å oppmuntre til deltakelse og aktivt samfunnsengasjement blant dem som var blitt holdt utenfor. Lære folk å ikke bare stole på sine valgte ledere, men å stole på hverandre og seg selv.

Det var det jeg sa til meg selv. Men det var ikke hele historien. Jeg strevde også med det snevrere spørsmålet om mine egne ambisjoner. Enda så mye jeg hadde lært av å drive med koordinatorarbeid, hadde jeg ikke mye å vise til av konkrete resultater. Selv min mor, hun som alltid gikk sine egne veier, var bekymret for meg.

«Jeg vet ikke, Bar,» sa hun ved juletider et år. «Du kan bruke hele livet på å jobbe utenfor institusjonene. Men du vil kanskje få gjort mer hvis du prøver å endre institusjonene innenfra.»

«Og bare så du vet det,» sa hun med en sørgmodig latter. «Å være blakk er oppskrytt.»

Slik gikk det til at jeg høsten 1988 tok med meg ambisjonene mine til et sted der det ikke skortet på ambisjoner. De som holdt avslutningstaler, som ledet studentorganisasjoner, som behersket latin, som seiret i debatter – menneskene jeg traff på Harvard Law School var stort sett imponerende unge kvinner og menn, som til forskjell fra meg hadde vokst opp i trygg forvissning om at de var forutbestemt til å leve betydningsfulle liv. Når jeg gjorde det bra der, tilskriver jeg det primært at jeg var noen år eldre enn mine medstudenter. Mens mange følte seg tynget av arbeidspresset, følte jeg selv at dagene jeg tilbrakte på biblioteket – eller enda bedre, på sofaen i leiligheten utenfor campus, med sport på TV-en og lyden av – var ren luksus etter tre år med å arrangere møter i lokalsamfunnet og gå fra dør til dør i kulden.

Og dessuten dette: Det viste seg at jusstudiet ikke var så veldig forskjellig fra det jeg hadde gjort i årene da jeg satt alene og balet med samfunnsspørsmål. Hvilke prinsipper burde styre forholdet mellom individ og samfunn, og hvor omfattende var våre forpliktelser overfor andre? I hvilken grad bør myndighetene regulere markedet? Hvordan skjer samfunnsendringer, og hvordan kan regler sikre at alle kommer til orde?

Jeg fikk ikke nok av disse tingene. Jeg elsket gi og ta-diskusjonene, særlig med de mer konservative studentene, som til tross for våre uenigheter lot til å sette pris på at jeg tok argumentene deres alvorlig. Under diskusjoner i klasserommet rakte jeg til stadighet opp hånden og gjorde meg fortjent til en god porsjon himling med øynene. Jeg kunne ikke dy meg. Det var som om jeg etter mange års selvvalgt isolasjon med en forunderlig besettelse – sjonglering for eksempel, eller sverdsluking – endelig var kommet inn på sirkusskolen.

Entusiasme veier opp for en rekke mangler, sier jeg til døtrene mine – det var i hvert fall sant for meg på Harvard. Det andre året ble jeg som den første svarte valgt til å lede tidsskriftet Law Review, noe som fikk en viss oppmerksomhet i den nasjonale pressen. Jeg skrev kontrakt om å gi ut en bok. Jobbtilbud tikket inn fra rundt om i landet, og det ble antatt at kursen nå var staket ut for meg, akkurat som den hadde vært for mine forgjengere i Law Review. Jeg kunne bli assistent for en høyesterettsdommer, arbeide for et av de mest kjente advokatfirmaene eller Justisdepartementet, og når tiden var moden, kunne jeg, om jeg ønsket, prøve meg i politikken.

Det var til å bli svimmel av. Den eneste som tvilte på denne strake veien til toppen, var meg. Det hadde gått for fort. De høye lønningene det ble lokket med, all oppmerksomheten – det føltes som en felle.

Heldigvis hadde jeg tid til å vurdere neste trekk. Og uansett hadde den viktigste beslutningen som lå foran meg, ingenting med jussen å gjøre.

KAPITTEL 2

MICHELLE LAVAUGHN ROBINSON jobbet allerede som advokat da vi møttes. Hun var 25 og ansatt i Sidley & Austin, det Chicago-baserte firmaet jeg jobbet i sommeren etter det første året på jusstudiet. Hun var høy, vakker, morsom, utadvendt, raus og skremmende smart – og jeg ble forelsket nesten i samme sekund som jeg så henne. Firmaet hadde utpekt henne til å ta seg av meg, sørge for at jeg visste hvor kopimaskinen var og for at jeg følte meg velkommen. Det innebar også at vi kunne gå og spise lunsj sammen, og vi fikk anledning til å sitte og snakke – til å begynne med om jobben, og etter hvert om alt mulig annet.

De neste par årene – i feriene og når Michelle kom til Harvard som medlem av Sidleys rekrutteringsteam – gikk vi ut og spiste middag og ruslet lange turer langs Charles River, snakket om filmer og familie og steder i verden vi gjerne ville se. Da faren hennes brått døde av komplikasjoner som følge av multippel sklerose, reiste jeg for å være sammen med henne, og hun trøstet meg da jeg fikk vite at bestefar hadde fremskreden prostatakreft.

Med andre ord ble vi både venner og elskere, og da det nærmet seg avslutningen på jusstudiet for min del, begynte vi så smått å tenke på utsiktene til å leve sammen. En gang inviterte jeg henne med på en koordinatorworkshop jeg ledet som en tjeneste for en venn som drev et bydelssenter i South Side. Deltakerne var for det meste alenemødre, noen på sosialhjelp, få med etterspurte ferdigheter. Jeg ba dem fortelle om livet sitt slik det var og slik de ønsket at det skulle være. Det var en enkel øvelse som jeg hadde gjort mange ganger, en måte folk kunne forene virkeligheten de levde i med tingene de muligens kunne endre på. Da vi gikk ut til bilen etterpå, flettet Michelle armen sin i min og sa hun var rørt over at jeg fikk så god kontakt med kvinnene.

«Du ga dem håp.»

«De trenger mer enn håp,» sa jeg. Jeg prøvde å forklare konflikten jeg opplevde: mellom å arbeide for forandring innenfor systemet og legge press på det, mellom ønsket om å lede, men samtidig å sette folk i stand til å skape forandring for seg selv, mellom ønsket om å være i politikken, men ikke være fanget av den.

Michelle så på meg. «Verden slik den er, og verden slik den burde være,» sa hun lavt.

«Noe sånt.»

Michelle var noe for seg selv: Ingen jeg kjente var helt som henne. Det hadde ennå ikke skjedd, men jeg begynte å tenke at jeg kanskje skulle fri til henne. For Michelle var ekteskap en selvfølge – det naturlige neste skrittet i et så seriøst forhold som vårt. For meg, som var oppvokst med en mor som ikke fikk sine ekteskap til å vare, hadde behovet for å formalisere et forhold alltid føltes mindre presserende. Og ikke bare det – de første årene vi var sammen, kunne diskusjonene våre være ganske hissige. Hun vek ikke en tomme, enda så skråsikker jeg var. Broren hennes Craig, en basketballstjerne på Princeton som hadde vært proffspiller i utlandet og arbeidet i en investeringsbank før han ble trener, sa med et glimt i øyet at familien ikke trodde Michelle ville bli gift, fordi hun var for tøff – ingen mann kunne måle seg med henne. Det rare var at jeg likte det ved henne, at hun hele tiden utfordret meg og passet på at jeg var ærlig.

Og hva tenkte Michelle? Jeg ser henne for meg like før vi møttes, en typisk ung akademiker, velkledd og skarp, fokusert på karrieren og på å gjøre tingene slik de skal gjøres, uten tid til tøys og tull. Og så kommer denne rare fyren fra Hawaii med loslitte klær og sprø drømmer vandrende inn i livet hennes. Det var noe av det hun likte ved meg, sa hun senere, at jeg var så annerledes enn guttene hun hadde vokst opp med, mennene hun hadde gått ut med. Til og med annerledes enn hennes egen far, som hun forgudet, en mann som ikke hadde fullført grunnfagsstudiene og ble rammet av MS tidlig i trettiårene, men som aldri klaget og gikk på jobb hver eneste dag, som rakk alle Michelles danseforestillinger og Craigs basketballkamper, og som alltid var til stede for familien, hans store stolthet og glede.

Livet med meg ga Michelle utsikt til noe annet, ting hun innså hun hadde gått glipp av som barn. Oppleve. Reise. Bryte ut. På samme måte tegnet røttene hennes i Chicago – storfamilien, den sunne fornuften, fremfor alt ønsket om å være en god mor – til å bli det ankeret jeg hadde savnet i store deler av ungdommen. Ikke bare var vi glade i hverandre, fikk hverandre til å le og hadde de samme grunnleggende verdiene – det fantes også en symmetri i måten vi utfylte hverandre på. Vi kunne ha hverandre i ryggen, holde øye med den andres blinde flekker. Vi kunne bli et team.

Det var selvfølgelig et annet uttrykk for at vi var veldig forskjellige, av erfaring så vel som temperament. For Michelle var veien til det gode liv smal og full av farer. Familien var det eneste du kunne stole på, stor risiko tok man ikke lett på, og ytre suksess – en god jobb, et pent hus – gjorde deg aldri ambivalent, for nederlag og nød var like rundt hjørnet, bare en nedbemanning eller en skyteepisode unna. Michelle var ikke den som solgte seg, for oppveksten i South Side innebar at du alltid, på et eller annet plan, var en outsider. Slik hun så det, var hindringene for å lykkes klare som dagen, du behøvde ikke lete etter dem. Tvilen oppsto av at uansett hvor bra du gjorde det, måtte du bevise at du hørte hjemme der – bevise det ikke bare for dem som tvilte på deg, men for deg selv.

DA JUSSTUDIET nærmet seg slutten, fortalte jeg Michelle om planen min. Jeg ville ikke jobbe som assistent. I stedet ville jeg flytte tilbake til Chicago, prøve å bidra i sosialt arbeid samtidig som jeg jobbet i et lite advokatfirma som spesialiserte seg på borgerrettigheter. Hvis det bød seg en god mulighet, sa jeg, kunne jeg til og med tenke meg å stille til valg.

Ikke noe av dette overrasket henne. Hun stolte, sa hun, på at jeg ville gjøre det jeg mente var riktig.

«Men du skal vite det, Barack,» sa hun, «at jeg tror det du vil gjøre, er veldig krevende. Jeg mener, jeg skulle ønske jeg hadde din optimisme. Noen ganger har jeg det. Men folk kan være så egoistiske og rett og slett uvitende. Jeg tror at mange mennesker ikke bryr seg. Og det virker som om politikken er full av folk som er villig til å gjøre hva som helst for å få makt, som bare tenker på seg selv. Særlig i Chicago. Jeg vet ikke om du noen gang vil kunne endre på det.»

«Jeg kan jo prøve, da,» sa jeg og smilte. «Hva er vitsen med å ha en fjong juridikum hvis du ikke kan ta noen sjanser? Går det ikke, så går det ikke. Jeg klarer meg. Vi klarer oss.»

Hun la hendene om ansiktet mitt. «Har du lagt merke til at hvis det finnes en enkel måte og en vanskelig måte, så velger du alltid den vanskelige? Hvorfor er det sånn, tror du?»

Vi lo. Men jeg skjønte at Michelle mente hun var på sporet av noe viktig. Det var en innsikt som skulle få implikasjoner for oss begge.

ETTER Å HA VÆRT SAMMEN i flere år giftet vi oss i Trinity United Church of Christ 3. oktober 1992, med mer enn 300 glade venner, kolleger og familiemedlemmer stuet sammen på kirkebenkene. Seremonien ble ledet av kirkens pastor Jeremiah A. Wright Jr., som jeg hadde lært å kjenne og beundre i tiden som frivillighetskoordinator. Vi var lykkelige. Vår felles fremtid var offisielt i gang.

Jeg hadde fått advokatbevilling, men ventet ett år med å praktisere for å lede Project VOTE! foran presidentvalget i 1992 – en av de største kampanjene for velgerregistrering i Illinois noen gang. Etter å ha kommet hjem fra bryllupsreisen til California-kysten, underviste jeg på University of Chicago Law School, skrev ferdig boken min og ble ansatt i Davis, Miner, Barnhill & Galland, et lite borgerrettsfirma som spesialiserte seg på diskriminering i arbeidslivet og eiendomssaker for sosiale boligbyggingsgrupper. Imens kom Michelle til at hun hadde fått nok av selskapsrett, og begynte i plan- og bygningsetaten i Chicago, der hun jobbet i halvannet år før hun ble leder for Public Allies, en ideell organisasjon for lederutvikling blant unge.

Vi trivdes begge i jobben vår og med dem vi arbeidet sammen med, og etter hvert ble vi engasjert i flere sosiale og filantropiske initiativer. Vi gikk på baseballkamper og konserter og spiste middag med en stadig økende vennekrets. Vi fikk kjøpt en beskjeden, men hyggelig leilighet i Hyde Park, rett overfor Lake Michigan og Promontory Point, like ved der Michelles bror Craig og familien hans bodde. Michelles mor Marian bodde fremdeles i familiens hus i South Shore, mindre enn et kvarter unna. Vi var der ofte og mesket oss med hennes friterte kylling og grønnsaker, rød fløyelskake og grillmat fra Michelles onkel Pete. Etterpå satt vi gode og mette på kjøkkenet og hørte onklene hennes fortelle historier fra oppveksten og ungdomstiden til stigende latter utover kvelden, mens søskenbarn, nieser og nevøer hoppet i sofaen til de ble sendt ut i hagen.

Når vi kjørte hjem i skumringen, snakket Michelle og jeg iblant om å få barn – hvordan de ville bli, hvor mange, og hva med en hund? – og forestilte oss alt vi kunne gjøre som familie.

Et vanlig liv. Et produktivt, lykkelig liv. Det burde vært nok.

MEN SÅ BØD DET SEG sommeren 1995 plutselig en politisk mulighet, som følge av en forunderlig serie hendelser. Den sittende kongressrepresentanten for 2. distrikt i Illinois, Mel Reynolds, var blitt tiltalt for en rekke forhold, blant annet for å ha hatt sex med en 16 år gammel frivillig valgkamparbeider. Skulle han bli dømt, ville det umiddelbart måtte holdes et ekstraordinært suppleringsvalg for å erstatte ham.

Jeg var ikke bosatt i distriktet, jeg hadde ikke et kjent navn og heller ingen velgerbase å bygge en valgkamp på. Delstatssenatoren fra vårt område, Alice Palmer, var derimot valgbar, og like før kongressrepresentanten ble dømt i august, kastet hun seg inn i kampen. Palmer var afrikanskamerikaner og tidligere lærer med dype røtter i lokalsamfunnet. Hun hadde gjort en solid innsats uten å utmerke seg spesielt, og var godt likt av de progressive og flere av de gamle svarte aktivistene som hadde hjulpet Harold med å bli valgt. Jeg kjente henne ikke, men vi hadde felles venner. På bakgrunn av jobben jeg hadde gjort for Project VOTE!, ble jeg spurt om å bidra i den ferske kampanjen, og i løpet av de neste ukene oppfordret flere mennesker meg til å vurdere å melde meg på kampen om Alices snart ledige sete i Senatet.

Før jeg snakket med Michelle, satte jeg opp en liste med argumenter for og imot. Embetet som delstatssenator var ikke spesielt glamorøst, folk flest ante ikke hvem som satt i Senatet, og de folkevalgte i Springfield var beryktet for å drive med gammeldags velgerfrieri, hestehandler, bestikkelser og andre politiske unoter. På den annen side måtte jeg begynne et sted for å gjøre meg fortjent. Dessuten var delstatsforsamlingen i Illinois samlet bare noen få uker i året, slik at jeg kunne fortsette å undervise og jobbe i advokatfirmaet.

Men det beste var at Alice Palmer ville gi meg sin støtte. Siden Reynolds-rettssaken fremdeles pågikk, var det vanskelig å vite hvordan tidsplanen ville bli. Formelt sett var det mulig for Alice å stille til valg til Kongressen og samtidig holde muligheten åpen for å bli sittende som delstatssenator hvis hun skulle tape den større kampen, men overfor meg og andre insisterte hun på at hun var ferdig med Illinois-senatet og klar til å gjøre noe nytt. Da jeg i tillegg ble tilbudt støtte fra vår lokale bystyrerepresentant Toni Preckwinkle, som kunne skryte av å ha den beste organisasjonen i området, fortonet sjansene mine seg som bedre enn gode.

Jeg gikk til Michelle for å overtale henne. «Tenk på det som en prøvekjøring,» sa jeg.

«Hmf.»

«Dyppe tærne i vannet.»

«Ja visst.»

«Så hva sier du?»

Hun kysset meg på kinnet. «Jeg sier at siden dette er noe du har lyst til, så burde du gjøre det. Bare lov meg at jeg ikke blir sittende i Springfield.»

Jeg hadde en siste person å forhøre meg med før jeg løsnet startskuddet. Tidligere det året var moren min blitt syk og hadde fått diagnostisert livmorkreft.

Prognosen var ikke god. Minst en gang om dagen fikk tanken på å miste henne hjertet mitt til å snøre seg sammen. Jeg hadde fløyet til Hawaii rett etter at hun fikk nyheten og blitt lettet over å se at hun liknet sitt gamle jeg og var i godt humør. Hun innrømmet at hun var redd, men ville at behandlingen skulle være så aggressiv som mulig.

«Jeg skal ingen steder,» sa hun, «ikke før du gir meg barnebarn.»

Hun mottok nyheten om at jeg kanskje skulle stille til valg med sedvanlig begeistring og ville ha meg til å redegjøre for hver minste detalj. Hun innså at det ville bli mye arbeid, men moren min hadde alltid ment at hardt arbeid utelukkende var av det gode.

«Sørg for at Michelle synes det er greit,» sa hun. «Ikke at jeg er noen ekteskapsekspert. Og du våger ikke å bruke meg som unnskyldning for ikke å gjøre det. Jeg har nok å stri med om jeg ikke skal føle at andre setter livet på vent for min skyld. Dette er uhelbredelig, forstår du?»

«Skjønner.»

Sju måneder etter at hun fikk diagnosen, ble situasjonen alvorlig. I september fløy Michelle og jeg til New York og fulgte Maya og mor til konsultasjon med en spesialist på Memorial Sloan Kettering. Hun var nå halvveis i cellegiftkuren og var fysisk forandret. Det lange mørke håret var forsvunnet, øynene virket innhule. Verre var det at spesialisten mente kreften var i fjerde stadium og at behandlingsmulighetene var begrensede. Jeg så min mor suge på isbiter fordi spyttkjertlene hadde sluttet å virke, og prøvde å bevare en tapper mine. Jeg fortalte henne morsomme historier fra jobben og gjenfortalte handlingen i en film jeg nettopp hadde sett. Vi lo da Maya – som er ni år yngre enn meg og studerte ved New York University – minnet meg om hvor sjefete jeg hadde vært som storebror. Jeg holdt mor i hånden og sørget for at hun slappet av da hun skulle hvile. Så dro jeg tilbake til hotellrommet og gråt.

Det var på den New York-turen jeg foreslo at mor skulle komme og bo hos oss i Chicago. Bestemor var for gammel til å ta seg av henne på heltid. Men mor, som alltid ville styre sin egen skjebne, takket nei. «Jeg vil heller være et sted som er kjent og varmt,» sa hun og så ut av vinduet. Jeg satt der og følte meg hjelpeløs og tenkte på den lange veien hun hadde vandret gjennom livet, hvor uventet hvert skritt på veien måtte ha vært, så mange lykkelige tilfeldigheter. Jeg hadde aldri hørt henne dvele ved skuffelsene. Hun lot snarere til å finne små gleder overalt.

Til nå.

«Livet er underlig, ikke sant?» sa hun lavt.

Det var det.

I TRÅD MED MIN MORS råd kastet jeg meg ut i min første valgkamp. Jeg må le når jeg tenker tilbake på hvor enkelt og beskjedent det var – ikke stort mer avansert enn et elevrådsvalg. Det fantes ingen som drev med opinionsundersøkelser, ingen researchere, ingen TV- eller radioinnslag. Kunngjøringen fant sted på Ramada Inn i Hyde Park 19. september 1995, med saltkringler og chips og et par hundre tilhengere – hvorav en fjerdedel trolig var i slekt med Michelle. Valgkampmateriellet besto av et kort i A5-format med noe som så ut som et passbilde av meg, noen få biografiske setninger og fire–fem kulepunkter som jeg hadde hamret ut på datamaskinen. Jeg fikk trykt kortene på Kinko’s.

Jeg gjorde et poeng av å sikre meg to politiske ringrever som jeg hadde truffet da jeg jobbet med Project VOTE! Valgkamplederen Carol Anne Harwell var høyreist og smart, tidlig i 40-årene og på utlån fra en bydelsadministrasjon i West Side. Selv om hun kunne virke overstadig munter, hadde hun god kjennskap til de tøffe forholdene i Chicago-politikken. Ron Davis, en stor grizzlybjørn av en mann, ledet arbeidet ute i felten og var ekspert på å samle underskrifter. Han hadde grånende afrohår, stritt skjegg og tykke briller med ståltrådinnfatning, og han skjulte den store overkroppen i en løstsittende svart skjorte som han tilsynelatende gikk med hver eneste dag.

Ron viste seg å være uunnværlig. Illinois hadde strenge adgangsregler for å stille til valg, utformet for å gjøre livet vanskelig for kandidater som ikke hadde et parti i ryggen. For å få navnet sitt på stemmeseddelen måtte en kandidat få minst 700 registrerte velgere bosatt i distriktet til å underskrive på et opprop, som ble sirkulert og attestert av en som også bodde i distriktet. En «god» underskrift måtte være leselig, tydelig tilknyttet en lokal adresse og være fra en registrert velger. Jeg husker ennå første gang en gruppe av oss satt rundt middagsbordet vårt og Ron okket og bar seg mens han sendte rundt skriveplater med oppropet på, sammen med velgerlister og et ark med instrukser. Jeg foreslo at før vi snakket om underskrifter, burde vi arrangere noen møter med kandidaten og kanskje skrive noen utkast til artikler om politiske standpunkter. Carol og Ron så på hverandre og lo.

«La meg si deg en ting, sjef,» sa Carol. «Du kan spare alle League of Women Voters-greiene til etter valget. Nå er det bare disse underskriftene som gjelder. Folkene du stiller mot kommer til å finkjemme listene for å se om underskriftene er reelle. Hvis ikke får du ikke være med. Og jeg lover deg at uansett hvor nøye vi er, kommer halvparten av underskriftene til å bli underkjent. Det er derfor må vi samle minst dobbelt så mange som de sier.»

«Fire ganger så mange,» korrigerte Ron henne og ga meg en skriveplate.

Behørig irettesatt kjørte jeg ut til et av strøkene Ron hadde plukket ut for å samle underskrifter. Det føltes akkurat som den første tiden da jeg drev med lokalt koordinatorarbeid og gikk fra dør til dør – noen var ikke hjemme eller ville ikke åpne døren, kvinner sto med papiljotter i håret og barn løp omkring, menn var opptatt med hagearbeid, og en og annen ung mann i T-skjorte og pannebånd kikket nervøst ut på gaten med en ånde som stinket alkohol. Enkelte ville snakke med meg om problemer på den lokale skolen, eller om våpenbruken som gradvis økte i det som hadde vært et stabilt arbeiderklassestrøk. Men stort sett tok folk bare skriveplaten, skrev under og prøvde raskest mulig å vende tilbake til det de holdt på med.

Selv var jeg vant til å banke på hos folk, men det var en ny erfaring for Michelle, som var sporty og satte av en del av helgene til å bidra. Og selv om hun ofte samlet flere underskrifter enn jeg gjorde – med det strålende smilet sitt og historier om oppveksten noen få kvartaler unna – var smilet forsvunnet da vi to timer senere satte oss i bilen og kjørte hjem.

«Det eneste jeg er trygg på,» sa hun en gang, «er at jeg må være veldig glad i deg for å bruke lørdag formiddag på dette.»

I løpet av de neste månedene greide vi å samle fire ganger så mange underskrifter som nødvendig. Når jeg ikke var på kontoret eller underviste, oppsøkte jeg beboerforeninger, menighetsmøter og aldershjem for å overbevise velgere. Jeg var ikke fantastisk. Valgtalene mine var stive, fulle av politikerspråk, fattige på inspirasjon og humor. Dessuten syntes jeg det var vanskelig å snakke om meg selv. Som koordinator var jeg blitt opplært til å holde meg i bakgrunnen.

Men jeg ble etter hvert bedre og mer avslappet, og sakte, men sikkert vokste tilhengerskaren min. Jeg samlet støtteerklæringer fra lokale myndighetspersoner, pastorer og en håndfull progressive organisasjoner, og jeg fikk til og med skrevet utkast til et par artikler om politiske standpunkter. Jeg skulle ønske jeg kunne sagt at det var slik min første valgkamp endte – den djerve unge kandidaten og hans dyktige, vakre og tålmodige hustru som begynte med noen få venner rundt middagsbordet og mobiliserte folk for en ny type politikk.

Men sånn gikk det ikke. I august 1995 ble vår vanærede kongressrepresentant endelig kjent skyldig og dømt til fengselsstraff, og det skulle holdes suppleringsvalg i slutten av november. Nå som plassen hans var ledig og tidskjemaet bestemt, meldte også andre enn Alice Palmer seg på i kampen, blant dem Jesse Jackson Jr., som hadde gjort seg nasjonalt bemerket da han holdt en rørende introduksjon av sin far på demokratenes landsmøte i 1988. Michelle og jeg kjente og likte Jesse. Søsteren hans Santita var en av Michelles bestevenninner på high school og var brudepike da vi giftet oss. Han var såpass populær at kunngjøringen hans umiddelbart endret dynamikken i valgkampen, til stor ulempe for Alice.

Og fordi suppleringsvalget til Kongressen skulle finne sted noen få uker før underskriftslistene for Alices senatsplass måtte innleveres, begynte teamet mitt å bli bekymret.

«Det er best du sjekker en gang til for å forsikre deg om at Alice ikke vil skape problemer for deg hvis hun taper for Jesse Jr.,» sa Ron.

Jeg ristet på hodet. «Hun lovet meg at hun ikke skulle stille. Ga meg sitt ord på det. Hun sa det også offentlig. I avisene til og med.»

«Vel og bra det, Barack. Men kunne du bare sjekke en gang til, vær så snill?»

Jeg gjorde, det, ringte Alice og fikk nok en gang forsikringer om at uansett hva som skjedde med valget til Kongressen, aktet hun å slutte i delstatspolitikken.

Men da Jesse Jr. enkelt vant suppleringsvalget og Alice kom på en fjern tredjeplass, endret situasjonen seg. Historier begynte å versere i lokalpressen om en «Velg Alice Palmer»-kampanje. Noen av hennes gamle støttespillere ba om et møte, og da jeg kom, rådet de meg til å trekke meg. Lokalsamfunnet kunne ikke tillate seg å gi avkall på Alices brede erfaring, sa de. Jeg burde være tålmodig, min tur ville komme. Jeg sto på mitt – jeg hadde tross alt frivillige og støttespillere som allerede hadde investert mye i kampanjen. Jeg hadde også forblitt lojal mot Alice da Jesse Jr. meldte seg på. Men tilhørerne var ikke til å rikke. Da jeg fikk snakket med Alice, var det klart hvilken vei det bar. Uken etter holdt hun en pressekonferanse i Springfield der hun sa at hun i siste liten ville sende inn underskrifter for å stille til valg og beholde setet.

«Hva sa jeg,» sa Carol, tok et drag av sigaretten og sendte en tynn røyksøyle opp mot taket.

Jeg følte meg motløs og sveket, men jeg tenkte at slaget ikke var tapt. Vi hadde bygd opp et godt apparat de seneste månedene, og nesten alle de valgte tjenestemennene som hadde støttet meg, sa at de fortsatt var med. Ron og Carol var ikke fullt så optimistiske.

«Jeg hater å si det, sjef, men de fleste har fremdeles ingen anelse om hvem du er. De vet faen ikke hvem hun er heller, men – ta nå ikke dette personlig – ‘Alice Palmer’ er et helvetes mye bedre navn på stemmeseddelen enn ‘Barack Obama’.»

Jeg skjønte poenget hennes, men ga beskjed om at vi skulle stå løpet ut, selv om et antall prominente Chicago-innbyggere plutselig oppfordret meg til å trekke meg. Men så kom Ron og Carol hjem til meg en ettermiddag, de var andpustne og så ut som de hadde vunnet i lotto.

«Alices lister,» sa Ron. «De er elendige. Verste jeg noen gang har sett. Alle de negerne som ville presse deg til å gi opp, de gadd faktisk ikke å gjøre jobben sin. Dette kan bety at hun ikke får stille.»

Jeg så gjennom den foreløpige opptellingen som Ron og de frivillige hadde gjort. Det stemte. Listene som Alice hadde innlevert, lot til å være fulle av ugyldige underskrifter – folk som hadde adresse utenfor distriktet, flere underskrifter med forskjellige navn, men med samme håndskrift. Jeg klødde meg i hodet. «Jeg vet ikke, folkens …»

«Du vet ikke hva?» sa Carol.

«Jeg vet ikke om jeg har lyst til å vinne på denne måten. Jeg mener, jo visst er jeg sur for det som skjedde. Men disse reglene gir jo ingen mening. Jeg vil heller bare vinne valget.»

Carol rygget tilbake og kjevemusklene strammet seg. «Denne kvinnen ga deg sitt ord, Barack!» sa hun. «Vi har alle jobbet livet av oss der ute, basert på det løftet. Og nå, når hun prøver å ta rotta på deg og ikke engang klarer å gjøre det riktig, skal du la henne gå fri? Tror du ikke de ville underkjent deg på flekken hvis de hadde kunnet?» Hun ristet på hodet. «Nei, Barack. Du er en fin fyr … det er derfor vi tror på deg. Men lar du dette passere, kan du like godt gå tilbake til å være professor eller hva som helst, for da er ikke politikk noe for deg. Du kommer til å bli flådd, og det vil ikke føre med seg noe godt for noen.»

Jeg så på Ron, og han sa lavt: «Hun har rett.»

Jeg lente meg tilbake i stolen og tente en sigarett. Jeg følte meg utenfor tid og rom, prøvde å finne ut av magefølelsen. Hvor viktig var dette for meg? Jeg minnet meg selv på hva jeg trodde jeg kunne få utrettet som folkevalgt, hvor hardt jeg var villig til å jobbe hvis jeg fikk sjansen.

«OK,» sa jeg til slutt.

«OK!» sa Carol og smilte igjen. Ron samlet sammen papirene sine og puttet dem i vesken.

Det ville gå et par måneder før prosessen var over, men i og med min beslutning den dagen var kampen i realiteten avgjort. Vi leverte inn protesten til valgstyret i Chicago, og da det ble klart at valgstyret ville gi oss medhold, trakk Alice seg. Og mens vi var i gang, slo vi attpåtil ut enda en demokrat med tvilsomme lister. Uten en rival på demokratisk side og med bare en halvhjertet republikansk opposisjon, var jeg på vei til delstatssenatet.

De visjonene jeg måtte ha hatt for en edlere form for politikk, fikk vente.

Det finnes sikkert noen nyttige lærdommer å trekke av denne første valgkampen. Jeg lærte å respektere grunnprinsippene i politikken, nødvendigheten av å ha kontroll på detaljene, den daglige innsatsen som kunne bety forskjellen mellom å vinne og å tape. Jeg fikk dessuten bekreftet noe jeg allerede visste om meg selv, at uansett hvor viktig fair play var for meg, likte jeg ikke å tape.

Men den lærdommen som satte dypest spor, hadde ingenting å gjøre med hverken praktisk valgkamp eller kompromissløs politikk. Den hadde å gjøre med telefonen jeg fikk fra Maya på Hawaii en dag i begynnelsen av november, en god stund før jeg visste om utfallet av valget. «Det går dårligere med henne, Bar,» sa Maya.

«Hvor dårlig?»

«Jeg tror du bør komme nå.»

Jeg visste at mors tilstand hadde forverret seg, jeg hadde snakket med henne bare få dager tidligere. Jeg hadde fornemmet et nytt nivå av smerte og resignasjon i stemmen hennes og hadde booket et fly til Hawaii uken etter.

«Kan hun snakke?» spurte jeg Maya.

«Jeg tror ikke det. Hun er bare delvis til stede.»

Jeg avsluttet samtalen og ringte flyselskapet for å booke om billetten til tidlig neste morgen. Jeg ringte Carol for å avlyse noen valgkamparrangementer og gå gjennom det som måtte gjøres mens jeg var borte. Et par timer senere ringte Maya igjen.

«Jeg beklager, kjære. Mamma er gått bort.» Hun hadde ikke kommet til bevissthet igjen, fortalte søsteren min. Maya hadde sittet ved sykehussengen og lest høyt fra en bok om folkeeventyr da mor sovnet inn.

Vi holdt en minnestund den uken, i den japanske hagen ved East-West Center på University of Hawaii. Jeg husket at jeg lekte der da jeg var liten, at mor satt i solen og så på mens jeg tumlet rundt i gresset, hoppet opp steintrappen og fanget rumpetroll i bekken som rant på den ene siden. Etterpå kjørte Maya og jeg til utkikkspunktet ved Koko Head og strødde asken i sjøen mens bølgene brøt mot klippene. Og jeg tenkte på moren og søsteren min alene i det sykehusværelset, og at jeg ikke hadde vært der, så travelt opptatt med mine store ambisjoner. Jeg visste at jeg aldri ville få det øyeblikket tilbake. På toppen av sorgen følte jeg en stor skam.

MED MINDRE DU BOR helt i sørenden av Chicago, er den raskeste veien til Springfield motorveien I-55. I rushtiden går det i krabbefart ut av sentrum og gjennom de vestlige forstedene, men straks du er forbi Joliet, flyter det lettere – en rett, jevn asfaltstrekning som går sørvestover gjennom Bloomington (der forsikringsselskapet State Farm og snacksprodusenten Beer Nuts holder til) og Lincoln (oppkalt etter presidenten, som hjalp til med å stifte byen da han fremdeles bare var advokat) og videre gjennom endeløse maisåkrer.

I nesten åtte år kjørte jeg denne veien, som regel alene. Den tok vanligvis tre og en halv time. Det var fram og tilbake til Springfield noen uker om høsten og store deler av vinteren og tidlig vår, da den lovgivende forsamlingen i Illinois utførte mesteparten av sitt arbeid. Jeg pleide å kjøre ned etter middag på tirsdag og hjem igjen torsdag kveld eller fredag morgen. Mobildekningen falt ut omtrent en time utenfor Chicago, og de eneste radiostasjonene jeg fikk inn etter det, var snakkeprogrammer og kristne musikkanaler. For å holde meg våken hørte jeg på lydbøker, jo lengre desto bedre – for det meste romaner (John le Carré og Toni Morrison var favoritter), men også historiske bøker, om borgerkrigen, viktoriatiden og Romerrikets fall.

Når jeg ble spurt, fortalte jeg skeptiske venner hvor mye jeg lærte i Springfield, og det var sant, i hvert fall de første par årene. Av alle de 50 delstatene er Illinois den som best tilsvarer den demografiske sammensetningen på landsbasis, med en travel storbyregion, vidstrakte forstadsområder, jordbruksland, industribyer og en sørlig del som har mer sørstats- enn nordstatspreg. Under capitolbygningens høye kuppel kunne man på en hvilken som helst dag observere et tverrsnitt av USA, et Carl Sandburg-dikt vekket til live. Det var barn fra de indre bydelene som lekesloss under en utflukt, velsoignerte bankfolk opptatt av klapptelefonene sine, bønder med skyggelue som ville utvide slusene slik at større lektere kunne frakte avlingene til markedet. Man kunne se latinamerikanske mødre som prøvde å finansiere en ny barnehage, og middelaldrende MC-folk med kinnskjegg og skinnjakke som protesterte mot nok et lovforslag om hjelmpåbud.

Jeg holdt en lav profil de første månedene. Noen av kollegene mine var skeptiske til mitt pussige navn og min Harvard-bakgrunn, men jeg gjorde hjemmeleksen og hjalp til med å samle inn penger til andre senatorers valgkamp. Jeg ble kjent med andre lovgivere og deres medarbeidere, ikke bare i Senatet, men også på basketballbanen, på golfutflukter og under de ukentlige tverrpolitiske pokeraftenene vi arrangerte – to dollar som kunne høynes med maks tre, tett røyk i rommet, intetsigende prat og den langsomme hvesingen når enda en ølboks ble åpnet.

Det hjalp at jeg kjente minoritetslederen i Senatet fra før av, en kraftig svart mann i sekstiårene ved navn Emil Jones. Han hadde gått gradene i en av de tradisjonelle bydelsadministrasjonene under Daley og representerte distriktet der jeg hadde vært koordinator. Det var slik vi møttes første gang: Jeg hadde tatt med en gruppe foreldre til kontoret hans og forlangt et møte for å få finansiert et studieforberedende program for lokale ungdommer. I stedet for å gi oss en kald skulder, inviterte han oss inn.

«Dere vet det kanskje ikke,» sa han, «men jeg har ventet på at dere skulle komme!» Han forklarte at han selv ikke hadde fått muligheten til å studere, og han ville sørge for at flere statlige midler ble kanalisert til forsømte svarte bydeler. «Jeg lar det være opp til deg å finne ut hva vi trenger,» sa han med et klapp på skulderen da vi takket for oss. «Overlat politikken til meg.»

Og jo da – Emil skaffet finansiering til prosjektet, og vi fortsatte som venner også i Senatet. Han var forunderlig stolt av meg og ble nesten en beskytter for reformtankene mine. Selv da han trengte min støtte for å få vedtatt en plan han jobbet med (han var spesielt opptatt av å få tillatt pengespill på elvebåter i Chicago), presset han meg ikke da jeg sa jeg ikke kunne gjøre det – selv om han ikke unnlot å gi til beste et par velvalgte bannord da han gikk av sted for å prøve noen andre.

«Barack er annerledes,» sa han til en medarbeider en gang. «Han vil nå langt.»

Til tross for all min flid og Emils velvilje kunne vi ikke endre på det åpenbare faktum at vi tilhørte mindretallet. Republikanerne i Illinois-senatet hadde lagt seg på den samme, kompromissløse tilnærmingen som Newt Gingrich på den tiden benyttet til å kastrere demokratene i Kongressen. Republikanerne hadde full kontroll på hvilke lovforslag som kom videre fra komiteene og hvilke lovendringer som kom til behandling. I Springfield hadde de en egen betegnelse på juniormedlemmer av mindretallspartiet som meg: «mushrooms», fordi «du blir fôret med møkk og holdes i mørket».

Til tider fikk jeg anledning til å utforme viktig lovverk. Jeg bidro til å sikre at Illinois’ versjon av den nasjonale loven om velferdsreform som Bill Clinton hadde undertegnet, ga tilstrekkelig støtte til dem som skulle ut på arbeidsmarkedet. I kjølvannet av en av de talløse skandalene i Springfield, utpekte Emil meg til å representere partiledelsen i en komité som skulle oppdatere det etiske regelverket. Ingen andre ville ha jobben, de mente det var en tapt sak, men takket være et godt forhold til min republikanske motpart Kirk Dillard, fikk vi vedtatt en lov som gjorde slutt på noen av de pinligste praksisene. Det ble for eksempel umulig å bruke valgkampmidler til private ting som oppussing og pelskåper. (Enkelte senatorer snakket ikke til oss i ukevis etterpå.)

Mer typisk var hendelsen mot slutten av den første sesjonen, da jeg reiste meg og tok ordet mot en åpenbar skattefordel til en foretrukken industribedrift, når delstaten samtidig skar ned på ytelsene til de fattige. Jeg hadde kontroll på sakens fakta og hadde forberedt meg med samme grundighet som en skrankeadvokat. Jeg påpekte hvorfor slike uberettigede skattefordeler var i strid med de konservative markedsprinsippene som republikanerne hevdet å tro på. Da jeg satte meg igjen, kom Senatets president Pate Philip – en kraftig, hvithåret eks-marinekorpssoldat som var beryktet for å fornærme minoriteter og kvinner med forbløffende vilkårlig hyppighet – vandrende bort til pulten min.

«Det var litt av en tale,» sa han og tygde på en utent sigar. «Hadde noen gode poenger.»

«Takk.»

«Kan til og med ha fått mange til å endre mening,» sa han. «Men du endret ikke på stemmegivningen.» Med det ga han tegn til møtelederen og registrerte med tilfredshet at de grønne lampene som betydde «Ja», lyste opp tavlen.

Slik var politikken i Springfield: En rekke transaksjoner som for det meste foregikk i det skjulte, folkevalgte som veide det konkurrerende presset fra ulike interessegrupper like lidenskapsløst som kjøpmenn i en basar, mens de hele tiden holdt et våkent øye med visse ideologiske varsellamper – våpen, abort, skatt – som kunne vekke sterke følelser blant velgerne.

Det var ikke det at folk ikke så forskjell på god og dårlig politikk. Det spilte bare ingen rolle. Det alle i Springfield visste, var at 90 prosent av tiden fulgte ikke velgerne der hjemme med. Et komplisert, men anstendig kompromiss, å trosse ortodokse partisannheter for å støtte en nyskapende idé – det kunne koste deg en viktig støtteerklæring, en stor økonomisk bidragsyter, en lederstilling og kanskje til og med et valg.

Var det mulig å få velgerne til å følge med? Jeg prøvde. I distriktet mitt sa jeg ja til omtrent alle invitasjoner jeg fikk. Jeg begynte å skrive en fast spalte i Hyde Park Herald, en lokal ukeavis med færre enn 5000 lesere. Jeg inviterte til velgermøter, satte fram forfriskninger og stabler med oppdateringer om lovarbeidet, og så satt jeg der som regel med min ene medarbeider og så på klokken og ventet på en forsamling som aldri kom.

Jeg kunne ikke klandre folk for ikke å møte opp. De hadde det travelt, de hadde familie, og de fleste politiske debattene i Springfield virket antakelig nokså fjerne. Samtidig var de, i de få store sakene som velgerne brydde seg om, trolig enige med meg i utgangspunktet, siden grensene i distriktet mitt – i likhet med grensene i nesten alle distriktene i Illinois – var blitt trukket opp med kirurgisk presisjon for å sikre ettpartidominans. Ville jeg ha mer penger til skoler i fattige områder, ville jeg ha bedre tilgang til primærhelsetjenesten eller omskolering for oppsagte arbeidere, behøvde jeg ikke å overbevise velgerne mine. Dem jeg trengte å få i tale og overtale, bodde et annet sted.

Mot slutten av den andre sesjonen min merket jeg at stemningen i Senatet tynget meg – formålsløsheten ved å være i mindretall, kynismen som så mange av mine kolleger bar som et hederstegn. Og det syntes nok. En dag da jeg sto ute i vandrehallen etter at et lovforslag jeg hadde lagt fram, var blitt sablet ned, kom en velmenende lobbyist bort og la armen om skulderen min.

«Du må slutte å stange hodet i veggen, Barack,» sa han. «Nøkkelen til å overleve her, er å innse at det er business. Som å selge biler. Eller renseriet borte i gaten. Begynner du å tro at det er noe mer enn det, vil det drive deg til vanvidd.»

DET FINNES STATSVITERE som vil mene at det jeg har sagt om Springfield, er en presis beskrivelse av hvordan pluralismen skal fungere, at hestehandel mellom interessegrupper kanskje ikke er så inspirerende, men den sørger for at demokratiet famler seg videre. Det argumentet ville kanskje vært mer spiselig for meg dengang, hvis det ikke hadde vært for livet jeg gikk glipp av hjemme.

De to første årene som lovgiver gikk fint. Michelle hadde nok å gjøre på jobben, og selv om hun holdt løftet om ikke å ta turen ned til delstatshovedstaden bortsett fra da jeg ble tatt i ed, pratet vi i ro og mak på telefonen de kveldene jeg var borte. Så en dag høsten 1997 ringte hun meg på kontoret og skalv i stemmen.

«Nå skjer det.»

«Hva skjer?»

«Du skal bli pappa.»

Jeg skulle bli pappa. Så fylt med glede de neste månedene var! Jeg levde opp til alle klisjeene om den vordende far: gikk på svangerskapskurs, prøvde å finne ut hvordan man monterer en barneseng, leste boken What to Expect When You’re Expecting med penn i hånd og streket under viktige poenger. Ved sekstiden om morgenen 4. juli dultet Michelle til meg og sa det var på tide å dra til sykehuset. Jeg fomlet omkring og fikk tak i bagen jeg hadde satt klar ved døren, og bare sju timer senere ble jeg introdusert for Malia Ann Obama, fire kilo med perfeksjon.

Blant sine mange talenter hadde vår nye datter god timing. Uten møter i Senatet, uten undervisning og uten store saker å forberede, kunne jeg ta meg fri resten av sommeren. Jeg er et nattmenneske av natur og tok kveldsskiftet så Michelle fikk sove, satt med Malia på fanget og leste for henne mens hun så opp på meg med store spørrende øyne, eller døste mens hun lå på brystet mitt og var så varm og fredelig etter at raping og bæsjing var unnagjort. Jeg tenkte på alle generasjonene av menn som hadde gått glipp av slike øyeblikk, og jeg tenkte på min egen far, hvis fravær hadde gjort mer for å forme meg enn den korte tiden vi hadde tilbrakt sammen, og jeg visste at det ikke fantes noe sted på jorden jeg heller ville være.

Men slitet som unge foreldre tok på. Etter noen få lykkelige måneder begynte Michelle å jobbe igjen, og jeg var på nytt i gang med å sjonglere tre jobber. Vi var heldige og fant en fantastisk barnepike som tok seg av Malia på dagtid, men tilførselen av en heltidsansatt i familieforetaket tæret hardt på budsjettet.

Michelle bar den tyngste børen, der hun pendlet mellom jobben og morsrollen, usikker på om hun gjorde noen av delene bra. Sent på kveld, etter amming og bading og lesing og rydding i leiligheten og uvisshet om hvorvidt hun hadde hentet på renseriet og påminnelse til seg selv om å bestille time hos barnelegen, stupte hun ofte ned i en tom seng i visshet om at runddansen ville begynne igjen om noen få korte timer, mens mannen hennes var borte og opptatt med «viktige ting».

Vi begynte å krangle mer, som regel sent om kvelden når vi begge var helt utslitt. «Det var ikke dette jeg hadde sett for meg, Barack,» sa Michelle en gang. «Det føles som om jeg må gjøre alt selv.»

Det såret meg. Når jeg ikke jobbet, var jeg hjemme – og var jeg hjemme og glemte å rydde kjøkkenet etter middag, var det fordi jeg måtte sitte oppe til langt på natt og rette prøver eller finpusse en saksfremstilling. Men selv om jeg forsvarte meg, visste jeg samtidig at jeg kom til kort. Bak Michelles sinne lå det en mer komplisert sannhet. Jeg prøvde å levere en hel del ting til mange forskjellige mennesker. Jeg valgte ingen enkle løsninger, akkurat som hun hadde spådd den gangen byrdene var lettere og vårt personlige ansvar ikke så innviklet. Jeg tenkte på det jeg hadde lovet meg selv da Malia ble født, at barna mine skulle kjenne meg, at de skulle vokse opp i visshet om at jeg elsket dem og føle at jeg alltid hadde prioritert dem.

Der hun satt i halvmørket i stuen, virket ikke Michelle sint lenger, bare trist. «Er det verdt det?» spurte hun.

Jeg husker ikke hva jeg svarte. Men jeg vet jeg hadde vondt for å innrømme at jeg ikke lenger var sikker.

NÅR DU HAR GJORT NOE DUMT, er det vanskelig i ettertid å forstå hvorfor du gjorde det. Jeg mener ikke bagateller som å ødelegge yndlingsslipset ditt fordi du prøvde å spise suppe i bilen, eller få kink i ryggen fordi du lot deg overtale til å spille fotball på Thanksgiving. Jeg mener dumme valg i kjølvannet av utstrakt overveielse – de gangene du identifiserer et alvorlig problem i livet, analyserer det og med stor selvsikkerhet bestemmer deg for feil løsning.

Som da jeg stilte til kongressvalg. Etter tallrike samtaler måtte jeg medgi at Michelle hadde rett da hun tvilte på om det jeg kunne utrette i Springfield var verdt prisen. Men i stedet for å lette på arbeidsbyrden, valgte jeg motsatt strategi og bestemte meg for at jeg måtte tråkke på gassen og sikre meg et mer innflytelsesrikt verv. Omtrent på denne tiden utfordret den erfarne kongressrepresentanten Bobby Rush, et tidligere Black Panther-medlem, borgermester Daley i 1999-valget og tapte så det sang – selv i sitt eget distrikt gjorde han det dårlig.

Jeg mente at Rush’ valgkamp hadde vært uinspirert, uten annet å bygge på enn et vagt løfte om å ta opp arven etter Harold Washington. Hvis det var slik han opptrådte i Kongressen, mente jeg at jeg kunne gjøre det bedre. Etter å ha snakket med noen få betrodde rådgivere, fikk jeg staben min til å improvisere en intern meningsmåling for å se om jeg ville ha en sjanse hvis jeg stilte mot Rush. Den uformelle målingen var oppmuntrende. På bakgrunn av resultatet fikk jeg overtalt flere av mine nærmeste venner til å bidra økonomisk i valgkampen. Og så, til tross for advarsler fra mer erfarne politiske håndverkere om at Rush var sterkere enn han så ut til, og på tross av at Michelle stilte seg uforstående til at jeg liksom kunne tro at hun ville få det bedre med meg i Washington snarere enn i Springfield, erklærte jeg at jeg stilte til valg som kongressrepresentant fra 1. kongressdistrikt.

Valgkampen var en katastrofe nesten fra første stund. Etter noen uker begynte ryktene å piple fra Rush-leiren: Obama er en outsider. Han har støtte fra de hvite. Han er fra Harvard og tilhører eliten. Og det navnet – er han egentlig svart?

Da jeg hadde samlet inn nok penger til å bestille en ordentlig meningsmåling, oppdaget jeg at Bobby hadde 90 prosents navnegjenkjennelse i distriktet og 70 prosent støtte, mens bare 11 prosent av velgerne i det hele tatt visste hvem jeg var. Kort tid senere ble Bobbys voksne sønn skutt og drept på tragisk vis, noe som utløste en bølge av sympati. Jeg valgte i praksis å innstille valgkampen i en måned og så TV-overføringen fra begravelsen som fant sted i min egen kirke, der pastor Jeremiah Wright forrettet. Jeg var allerede på tynn is hjemme og tok med familien på en kort juleferie til Hawaii, da guvernøren fant det for godt å innkalle til en spesialsesjon for å stemme over et tiltak for våpenkontroll som jeg støttet. Men halvannet år gamle Malia var syk og kunne ikke fly, så jeg gikk glipp av avstemningen og fikk så ørene flagret i Chicago-pressen.

Jeg tapte med 30 prosentpoeng.

Når jeg snakker til unge mennesker om politikk, forteller jeg iblant denne historien som et godt eksempel på hva man ikke bør gjøre. Som regel tilføyer jeg et PS om at jeg noen få måneder etter nederlaget ble bedt av en venn, som fryktet at jeg hadde henfalt til tungsinn, om å bli med til demokratenes landsmøte i Los Angeles i 2000. («Du må komme deg opp på hesteryggen igjen,» sa han.) Men da jeg landet i Los Angeles og skulle leie bil, ble jeg nektet fordi American Express-kortet mitt var overtrukket. Jeg klarte å komme meg til Staples Center, men der oppdaget jeg at akkrediteringen som vennen min hadde skaffet, ikke ga adgang til landsmøtesalen. Dermed ble jeg gående mismodig rundt utenfor salen og se festivitasen på storskjermer. Til slutt, etter en pinlig episode senere på kvelden da vennen min ikke fikk meg inn på en fest han skulle på, tok jeg taxi tilbake til hotellet, sov på sofaen i suiten hans og fløy tilbake til Chicago akkurat idet Al Gore aksepterte nominasjonen.

Det er en morsom historie, særlig i lys av hvor jeg til slutt havnet. Den sier sitt, forteller jeg mine tilhørere, om politikkens uforutsigbare vesen og hvor viktig det er å klare å riste av seg skuffelser.

Det jeg ikke nevner, er mitt dystre humør på flyturen hjem. Jeg var nesten 40, blakk, kom rett fra et ydmykende nederlag og hadde problemer i ekteskapet. Jeg følte for kanskje første gang i livet at jeg hadde valgt feil kurs, at det forråd av energi og optimisme som jeg trodde jeg hadde, det potensialet jeg alltid hadde satset på, var blitt ofret på et håpløst prosjekt. Og enda verre: Jeg innså at jeg ved å stille til kongressvalget, ikke hadde vært drevet av en uselvisk drøm om å forandre verden, men snarere av behovet for å rettferdiggjøre de valgene jeg allerede hadde tatt, eller tilfredsstille egoet mitt, eller dempe misunnelsen mot dem som hadde oppnådd det jeg ikke hadde.

Jeg var med andre ord blitt nettopp det jeg hadde advart meg selv mot da jeg var yngre. Jeg var blitt en politiker – og en ikke spesielt god en.