Tracy Rees

Huset på Silvermoor

Oversatt av Linda Marie Vikaune

DEL EN

Kapittel 1

Tommy

Sommeren 1897

«Unnskyld meg, lærer.»

Klokken hadde nettopp ringt for å markere slutten på siste skoledag. De andre guttene hadde stormet av sted med det samme, som en stolt masseflukt. For dem betydde slutten på skoletiden overgangen til et nytt kapittel i livet, sjansen til å bringe inntekt inn i familien. Å følge i flere generasjoners fotspor, vise oss arven verdig – gruvene markerte overgangen fra gutter til menn. Men jeg nølte.

Jeg betraktet Mr. Latimer da han ryddet kateteret og ristet jakken som hang på stolryggen mens han underviste. Hvitt krittstøv hadde lagt seg over det svarte kullstøvet vi alle gikk med og pustet inn. Vi svelget det hver gang vi slikket oss om leppene. Denne blandingen av svart og hvitt ga alltid Latimer en underlig grå og dempet framtoning.

Han så opp. «Tommy Green. Er du her fremdeles, gutt? Var det noe du ville?»

«Jeg skulle gjerne ha et ord med Dem, sir, bare et øyeblikk av tida Deres.»

Latimer fortsatte å riste jakken og legge krittene på rekke. Jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre med hendene. Jeg visste ikke engang hva jeg skulle spørre ham om. Jeg visste ikke om noe annet enn kullgruver og jarler. Hva skulle jeg spørre om?

«Takk, sir. Det er bare det, ser De, sir …» Jeg trakk pusten dypt. «De har alltid vært så vennlig å si at jeg var flink på skolen, sir.»

Jeg håpet at han skulle hjelpe meg videre. Og kanskje skyte inn noe som: «Det er du sannelig, Tommy! Jeg har aldri sett en mer lovende gutt i alle mine år som lærer. Du er for god for gruvene …»

Men han sa ingenting. Han tørket av tavlen, og strøk bort ordspråkene og bibelversene han hadde brukt til å gi oss en siste innføring i staving og moral. Og håpet ble visket ut sammen med dem.

Jeg hadde arbeidet hardt på skolen og fått ros av læreren. Jeg hadde vunnet premier tre år på rad, som jarlen smilende hadde overrakt meg på søndagsskolen mens mamma satt i kysen sin og klappet slitent med. Det var det nærmeste noen av oss hadde kommet jarlen, og hver gang trykket han hånden min og kalte meg en oppvakt gutt. Den andre gangen var jeg forberedt på å hilse ham som en gammel bekjent, men han viste ingen tegn til å huske at jeg var den samme oppvakte gutten som året før.

Den tredje gangen hadde han med seg den seks år gamle sønnen sin. Unge lord Walter Sedgewicks dåp fant sted på min femte bursdag, og alle i landsbyen hadde blitt invitert til feiringen i herskapshuset oppe på godset Silvermoor, som kulminerte med fyrverkeri. Dette hadde alltid fått meg til å føle at det var en forbindelse mellom oss. Vi håndhilste også, og han var alvorlig som en liten dommer. Jeg så ham intenst inn i øynene. Kjenner du meg ikke? tryglet jeg taust. Du ble døpt på bursdagen min, det binder oss sammen. Men han virket bare litt redd. Da jeg slapp ham, børstet han bort et merke av kullstøv jeg hadde etterlatt på mansjetten hans.

Det var ikke bare på skolen jeg hadde utmerket meg. Jeg hadde også gledet faren min med å bestå et titall små manndomsprøver. Jeg hadde skutt harer – og han dasket til meg da jeg gråt. Jeg hadde vært innelåst i kullhuset hele natten da jeg var ni – for å venne meg til å tåle mørket alene, sa han. Jeg hadde stått over lik og sett inn i de vidåpne øynene deres – det lå mye død foran meg, sa han.

Jeg hadde drømt – å, som jeg hadde drømt – om å forlate Grindley og reise langt bort. Jeg drømte om å møte mennesker som gjorde og snakket om andre ting enn kull og gruvedrift. Jeg drømte om rom fulle av bøker. Men de gangene dette håpet skjødesløst tumlet over de unge leppene mine, belønnet far meg med ris. Så jeg lærte meg å holde tett om det.

Da jeg var svært ung, dagdrømte jeg om at jarlen en dag skulle komme til det lille huset vårt og gjøre krav på meg, som sin fortapte sønn og Walters bror. Og jeg skulle flytte hjem til dem på Silvermoor og ride på ponnier hver dag. Men da jeg ble eldre, og begynte å forstå slike ting bedre, innså jeg at denne fantasien betinget at min mor hadde syndet – og mor var ganske enkelt ikke den typen menneske.

Til tross for alle mine anstrengelser for å forbedre meg hadde livet gitt meg samme antall muligheter som det ga oss alle – én. Å arbeide i kullgruvene. Så her sto jeg, tolv år gammel, med et desperat håp om å kunne slippe unna min skjebne.

Latimer satte i gang med sin neste oppgave, å rydde i bøkene i treskapet vi kalte biblioteket.

«Jeg lurte bare på, sir, om det kunne finnes … om jeg kunne …?»

Jeg hadde aldri hatt så inderlig behov for å gå på toalettet, men jeg stålsatte meg. «Finnes det mer skolegang, sir? Og kan jeg ta den? Er det noe annet jeg kan gjøre i livet enn å jobbe i gruvene? Kan De hjelpe meg, lærer? Vær så snill?»

«Ja vel, der har vi det,» sa han til slutt og trakk på seg jakken. «Du er kanskje skoleflink, men den viktige kunnskapen har tydeligvis gått deg hus forbi. Ydmykhet, aksept, plikt. Din far er gruvearbeider, Tommy, og din fars far var gruvearbeider. Sier du at du ikke har respekt for dem og det de gjør?»

«Nei, nei!» sa jeg raskt. «Det er ikke det, sir … Men jeg vet at det finnes en verden der ute, bortenfor Grindley. Jeg vet at det finnes de som ikke jobber under bakken, og jeg lurte bare på om det fantes en mulighet for at jeg kunne bli en av dem. Jeg mente ikke å være respektløs, sir.»

«Jeg forstår.» Han satte seg ned og holdt hendene opp foran seg med fingertuppene mot hverandre. I flere år hadde jeg sett Mr. Latimer sitte bak dette kateteret. «Det smerter meg at jeg kan ha gitt deg falsk stolthet, Green. Du har vært best i klassen flere ganger, det er så, men dette skyldes i hovedsak den beklagelige mangelen på grunnleggende intelligens som er å finne blant majoriteten av barna i Grindley. Det er ikke deres feil, det er medfødt. Noen må være best i klassen, Tommy. På en liten landsbyskole hvor bare de laveste intellekter sliter med å forstå grunnleggende kunnskap, ble det deg.»

Jeg kjente blodet bruse i hodet, men jeg gråt ikke – enda en ting jeg hadde undertrykket for fars skyld.

«Men, men, sir … jarlen …»

Da så han skarpt på meg. «Hva med jarlen?»

«Han … han kalte meg en oppvakt gutt. Da han ga meg premien.»

Han snøftet. «Han kunne umulig kalle deg tilbakestående på en premieutdeling. Bare gode manerer, Green, ingen grunn til å få griller. Alt er relativt, forstår du. Relativt.»

Jeg forsto ikke, men jeg prøvde så godt jeg kunne, slik jeg alltid gjorde i møte med noe nytt eller vanskelig. «Betyr det at jeg ikke er oppvakt, lærer, og at jeg bare virker sånn sammenlignet med enkelte andre?»

Ansiktet hans mistet noe av den sinte minen. «Green, gutten min. Du må forstå at verden utenfor er mer kompleks og vanskeligere enn du noen gang kan forestille deg. Dens mangfold og muligheter er ikke for slike som deg. Her er du kanskje skolens beste elev. Der ute er du ingenting. Du ville bli knust med det samme, akkurat som mennene som ble knust i White Arrow Drift for mange år siden. Forteller ikke presten oss at vi er født inn i vår rette plass her på jorden? Du tviler vel ikke på Guds plan?»

Jeg mistet munn og mæle. Ganske bokstavelig – tungen hadde kilt seg fast i strupen som en klissen klump, og jeg klarte verken å svelge eller snakke. Jeg hang med hodet og ble stående der med brennende kinn.

«Jeg trodde nok ikke det,» konkluderte han, som om jeg hadde sagt meg enig med ham. «Av gårde med deg nå, gutt, og av hensyn til dine anstrengelser på skolebenken skal jeg ikke fortelle faren din om dette. Men nevner du det igjen, skal jeg sørge for at han gir deg en grundig omgang juling som får deg ned på jorden igjen.»

Og jeg tvilte ikke på at det ville bli den verste omgangen juling hittil i mitt liv. «Så det finnes virkelig … ingenting?» hvisket jeg. «For meg?»

«Ingenting,» nikket han.

Jeg snudde meg og forlot klasserommet for siste gang. Men da jeg kom til døren, kunne ingen fornuft eller kunnskap hindre meg i å snu meg og stille et siste spørsmål. «Hva var faren Deres, sir? Var han også skolelærer?»

Tavlesvampen kom farende gjennom luften med skremmende treffsikkerhet. «Ut, Green!»

Kapittel 2

Tommy

Svært nedslått begynte jeg på hjemveien. Beskjeden om at jeg ikke var oppvakt nok til å kunne lykkes med noe annet enn dette livet, var et like stort tap for meg som da min bror Dan døde i gruven året før. Men jeg visste at jeg måtte riste det av meg før far kom hjem. Han hadde ofte fortalt oss at i gamle dager, før loven ble endret, ble unger sendt ned for å arbeide i gruvene fra de var fem. Han sa det på en måte som antydet at han lengtet tilbake til den tiden.

Da jeg kom hjem, satt min bror John og plasket i badestampen av tinn ute i gården. «Alt i orden, Tom?» spurte han.

Mercy, den eldste søsteren min, sto ved vaskefatet. Hun hadde nappet til seg klærne hans, og et par rene langunderbukser hang allerede over muren. Det sa seg selv at vi som arbeidet, absolutt ikke fikk komme inn i huset før vi hadde vasket oss.

Jeg trådte inn i huset gjennom bakdøren, den eneste døren vi brukte, og der inne sto mor og laget noe med bacon. Husene i Grindley var bedre enn i de fleste gruvelandsbyer. Vi hadde to rom i første, og de var ganske store også. Det ene var nesten fire ganger fire meter. Ernest og Alfie satt på gulvet og lekte. Min mellomste søster Mary satt i et hjørne og sydde og furtet. Hun hadde furtet helt siden vår Jimmy, tvillingbroren hennes, hadde begynt å arbeide i gruven året før, og hun hadde aldri smilt stort før det heller. Bestemor skrellet poteter ved komfyren. Hun satt der hele året rundt – hun var så frossen.

«Hvor er Con?» spurte jeg mor, og ga henne et kyss på kinnet og rev en bit av brødet som sto til kjøling på benken. Connie var den minste, og den jeg likte aller best.

«Jeg vet ikke,» svarte mor hektisk. «Jeg klarer ikke å holde oversikt over dere alle sammen lenger. Hodet mitt er ikke som det var siden Dan ble borte.»

Og det var sant at den tidligere så sindige og smarte moren min hadde gått i oppløsning da vi mistet Dan. Ikke så en nabo ville ha merket noe – hun fortsatte å lage mat og gjøre rent og sy i knapper og organisere alt i huset. Men innenfor husets fire vegger så vi at hun var forandret. Hun ble ofte oppslukt i egne tanker og hadde lett for å ta til tårene. Hun glemte ting hun aldri ville ha glemt før, og vi visste alle at en del av henne fortsatt var hos Dan.

Dan hadde vært den kjekkeste av alle oss brødrene. Bare sytten år da han døde. Ingen stor katastrofe, ingen oppsiktsvekkende ulykke. Bare det at Ned Vale, tømreren som arbeidet bak ham den dagen, ikke hadde støttet opp taket ordentlig. Eller han hadde gjort det, avhengig av hvem man snakket med. Det hadde aldri skjedd noen ulykker med Neds støttebjelker før, så kanskje det bare var sånt som skjedde. Men taket raste ned og knuste vår Dan. Ned var utrøstelig. Det var den eneste gangen jeg hadde sett far gråte.

Ulykken ble ikke engang nevnt i avisen – det skjedde bare når flere liv gikk tapt. Jo flere, jo bedre, slik avisene så det, for de ville ha sensasjonelle nyheter. Og bedre for gruvearbeiderne også, siden slike historier ga dem skyts til kampanjene for bedre arbeidsforhold. Men ingen avis kunne ha endret den grufulle måten han døde på, hundre meter under bakken, alene i mørket … steinene som plutselig begynte å rase … Hadde det gått fort, ble Dan drept momentant, eller hadde han ligget der en lang stund med vissheten om at han skulle dø?

Døren fløy opp, og John kom inn etter badet, med en amper og rød Mercy hakk i hæl, tett etterfulgt av bestefar og Connie, som bar på en liten bøtte og kniste frydefullt.

«Jeg klarte det, mamma!» hvinte hun. «Jeg fanget en fisk!» Hun strålte opp da hun fikk se meg, og slo armene rundt meg så bøtta slo inn i leggen min.

«Au!»

«Unnskyld! Se på fisken min, Tommy!» Jeg gløttet ned i bøtta og fikk se en bitte liten, sølvblank ørekyte ligge død i bunnen.

«Jeg tok henne med meg til bekken,» forklarte bestefar. «Hun ville hjelpe til med middagen.»

«Jeg sa takk til fisken for at den ble fanget,» forklarte Connie og klasket ørekyten triumferende på bordet. «Og til mammaen og pappaen til fisken for at de lot meg ta ungen deres. Og til bekken for at jeg fikk lov til å fiske i den.»

«Hvor får hun alle disse ideene fra?» undret moren min og flyttet fisken til side.

Etter middag, da de minste hadde klatret opp stigen til sengen og bestemor og bestefar hadde lagt seg i den sammenleggbare sengen sin under trappen i hjørnet på kjøkkenet, satt vi andre i stuen mens mor spilte en salme lavt på husorgelet. Mercy heklet. Mary hvilte hodet på Jimmys skulder, og virket mer tilfreds nå som tvillingen hennes var hjemme. George og John spilte kort. Disse korte periodene av fred og ro om kvelden betydde svært mye for meg.

Så møtte far blikket mitt og la en finger over de spissede leppene mens han nikket mot døra.

«På tide med en røyk,» sa han og tok fram pipa før han forlot rommet.

Jeg ventet et overbevisende øyeblikk eller to før jeg slentret etter ham. Han satt på muren og kakket pipa ren. Lenger borte i husrekken gjorde andre naboer det samme. Han hadde svingt beina over så han satt vendt mot gaten og andre familiers hus i en parallell rekke på den andre siden. Jeg satte meg ved siden av ham med ansiktet vendt mot vårt eget hus.

«Du blir med meg i natt,» sa han uten innledning. «Jeg vil ikke ta med Jimmy nå som han arbeider i gruva. Det er lite mat, og jeg trenger ekstra hender.»

Jeg satt taus og lot det synke inn.

«Ikke si noe til mora di,» sa far overflødig. Mor skjelte jevnlig på far for at han tok med seg sønnene sine ut på tyvjakt. Var det så om å gjøre å få oss drept? sa hun anklagende hver gang han tok med seg en ny. Vi kom til å bli skutt eller hengt, alle sammen, jamret hun, men da slapp vi i hvert fall å jobbe i gruvene. Far lot seg ikke merke med det, men jeg tror ikke han likte det.

«Det skal jeg ikke,» forsikret jeg ham. «Når da?»

«Midnatt. Det er klar måne i kveld. Best å lære deg det når du ser hva du gjør. Så, inn med deg. La meg røyke pipa i fred.»

Ved midnatt smøg jeg meg ut av sengen. Jeg hadde føttene til Ernest innunder haken, den ene armen til John tvers over brystet, og det venstre beinet lå i klem under George, som snorket høylytt. Ulovlig jakt var farlig nok, men min første utfordring var å komme meg ut uten å vekke alle de andre.

Far ventet utenfor huset, med et dystert uttrykk som vanlig, og vi la i vei uten et ord. Likevel føltes det som et spennende eventyr. Det måtte en mye dårligere far til for at en unggutt ikke skulle bli oppglødd av å liste seg ut i måneskinnet sammen med ham.

Det var naturligvis ulovlig å jakte slik, og risikabelt, men jeg gledet meg bare til å komme tilbake til Silvermoor igjen. De strålende minnene fra femårsdagen min hadde aldri bleknet, og min hemmelige fascinasjon for adelen var uforminsket. Men da vi kom til veien som førte opp til godset, fortsatte faren min rett forbi.

«Hvor skal vi, far?»

«Kan ikke dra opp til Silvermoor på en stund. Hadde problemer der i forrige uke.»

«Å …?»

Far svarte ikke. En mann av få ord.

Vi gikk noen kilometer i retning av Arden, landsbyen bortenfor. Det slo meg at den neste store eiendommen vi ville komme til, var Heston Manor, og frykten fikk blodet til å isne i årene. Heston tilhørte familien Barridge, de andre gruveeierne i området. De eide tre gruver og drev mennene hardere enn hunder. Når vi i Grindley sa til oss selv at vi var heldige som jobbet for Sedgewick-familien oppe på Silvermoor, for det fantes dem som var mye verre, var det Barridge vi siktet til.

For tjue år siden hadde det vært en eksplosjon i en av gruvene til Barridge. Det skyldtes gruvegass, en av de giftige gassene som gjorde livet under bakken så farlig. Formannen, en svært erfaren gruvemann, hadde tatt opp problemene i denne delen av tunnelen med Winthrop Barridge, som ba ham om å fortsette. Hundrevis av menn ble drept. Jeg kunne ikke forstå at noen mann kunne være så likegyldig. Så mange døde, så unødvendig.

Og Winthrop Barridge betalte ikke et rødt øre i kompensasjon til enkene. Allerede dagen etter ble de beordret til å forlate husene. Så mange kvinner og barn i sorg, uten tak over hodet og uten penger til mat. De sa han hadde en klump kull der hjertet skulle vært.

Kvinnene protesterte og samlet seg i en leir i utkanten av eiendommen. Barridge pusset hundene på dem. De gikk til den lokale avisen, som en stund skrev store oppslag om de grådige og hjerteløse gruveeierne. Men Barridge betalte avismennene, og historien forstummet. Alle kvinnene og barna forsvant – hvem vet hvilken skjebne de led – mens Winthrop Barridge hentet inn nye menn til å drive Hepzibah og skålte i champagne da hans to tvillingsønner ble født.

Denne historien fortalte alt vi trengte å vite om Barridge-klanen. Og nå skulle vi drive tyvjakt på deres eiendom.

Heston lå tom nå. Kanskje Gud hadde straffet gamle Barridge for hans kalde kullhjerte, for seks år tidligere hadde hans eldste sønn, Barridges arving, fått et tragisk endelikt. Han var en ivrig rytter, men ble kastet av en ny hest. Ikke lenge etter hadde familien Barridge flyttet til sitt andre hjem i Yorkshire, som var mindre enn Heston, men hvor det ikke var noen vonde minner. Våre familier kunne ikke koste på oss å føye sorgen på samme måte.

Heston var et skremmende sted, omgitt av gjerder, murer og kjetting, og forbudt på alle vis. Skogen vrimlet av vilt, men det var allment kjent at selv om familien Barridge ikke var til stede og kunne steke hare på spyd, ville de ikke at noen andre skulle få dem heller. Paulson, viltvokteren deres, var en voldelig mann og nidkjær i tjenesten for å fange krypskyttere. Jeg hadde hørt at eiendommen var full av feller, og at Paulson patruljerte hele natten sammen med en håndlanger og tre digre, svarte hunder. Siden far tok meg med dit, gikk jeg ut fra at disse ryktene var sterkt overdrevne.

«Nå, gutt,» sa far og stoppet opp i skyggene. «Du har hørt historiene om dette stedet? Jo, vel, alt er sant. Vi tør ikke gå særlig langt, bare til et hjørne eller to som Paulson overser. Hold deg tett inntil meg og gjør som jeg sier, hører du? Den fyren henger deg etter anklene hvis han får tak i deg.»

Jeg nikket, stum av vantro over at vi var i ferd med å krysse en så uoverskridelig grense. En høy, tykk hekk, full av nesler og torner, sperret veien. Den ruvet ond og truende foran oss, som om den hørte hjemme i et eventyr. Men far viste meg et sted hvor hekken var mer glissen. Åpningen var dekket av løv og mykere kvister, men i måneskinnet lyste den opp som den skallede flekken på hodet til predikanten Tawney. Han kammet håret over den, men den fantes like fullt. Far skjøv greinene til side og nikket som tegn på at jeg skulle smette gjennom. Han fulgte etter, og la hånden på skulderen min et øyeblikk mens jeg så meg om. Vi var omgitt av trær.

«Ikke la deg lure,» hvisket far tett inntil øret mitt. «Vi er ikke trygge, så du må alltid holde øynene åpne. Hvis du ser noen, om de er aldri så langt unna, så ta beina på nakken og kom deg ut. De har hunder du aldri har sett maken til. Raskeste udyrene jeg har sett i mitt liv. Det er to stier vi kan bruke. Jeg skal vise deg.»

Jeg nikket. Jeg var nervøs, men antakeligvis ikke så nervøs som jeg burde ha vært. Alt føltes som en drøm. Vi gikk mindre enn en kilometer langs en veldig smal sti som snodde seg mellom buskene. I fellene til far fant vi to harer og en fasan. I det underlige, hvite lyset så jeg et uttrykk av besluttsom triumf i ansiktet hans. Vi slapp viltet i en sekk, og han viste meg hvordan jeg skulle sette fellene på nytt.

«Ser du det furutreet?» sa han. «Det høye, tynnet treet ved siden av de tykke buskene? Der går grensen. Du må aldri gå lenger – aldri, hvis du har livet kjært. Forstår du, sønn?»

«Jeg forstår,» hvisket jeg. Det var sjelden han kalte noen av oss det, så jeg visste at han var dødsens alvorlig.

«Jeg skal vise deg hvorfor,» sa han og førte meg bort til det tynne treet. Månen hadde forsvunnet bak en sky et øyeblikk, og da den kom seilende fram igjen, pekte han. Jeg så ingenting, og rynket pannen, så han klapset meg på siden av hodet for å få meg til å se en gang til. Da fikk jeg se det. En tynn, tynn streng, som et langt hårstrå, var spent over stien. Jeg så sjokkert på far.

«Det er vel ikke …?»

Han nikket. «Hagla er inne i buskene. Den strengen fyrer av. Selvskudd har vært ulovlig i åtti år, men Paulson bruker dem fremdeles. Og feller også – hele skogen er full av dem. Så hvor stopper du, gutt?»

«Ved det tynne furutreet ved siden av de tykke buskene.»

Han nikket. «Da går vi tilbake. Gå først og vis meg at du har lært deg veien.»

Jeg var flink til å orientere meg, og så godt i måneskinnet. Jeg holdt på å gå feil bare én gang, og far klapset meg på hodet igjen så jeg skulle huske den rette stien bedre neste gang.

Den andre stien var enda kortere; far tok ingen sjanser og holdt seg godt inne på trygt område. Fellene der ga oss ikke mer enn et ekorn. Far bannet lavt og kastet den lille, brukne kroppen inn i buskaset. Så viste han meg hvor viktig det var å trekke løvverket over fellene igjen og holde dem skjult. «Vi vil ikke at Paulson skal begynne å holde oppsyn med jaktmarkene våre.»

Så pekte han. «Ser du den tua der? Den rare haugen like ved stien? Der må du stoppe.» Han marsjerte meg bort til den. Jeg ville ikke engang vite hvordan han hadde funnet ut alt dette. Far tok opp en tykk kjepp og kastet den like foran oss. Jeg hadde ikke sett fellen som var skjult under bregnene, men jeg så det glimte i metall idet den slo igjen. Det var ikke en liten felle, som fars; den var ment for å felle jegere, ikke vilt. Det lød et skarpt smell, og kjeppen ble sakset i to så flisene føk. Jeg svelget.

«Kunne ha vært beinet ditt,» sa far enkelt. Og så tok vi med oss det magre utbyttet for alt strevet, og gikk hjem igjen.

Kapittel 3

Josie

April 1898

Det var alltid en viss konkurranse mellom landsbyen vår, Arden, og Grindley, som lå en halv mil unna. Det var kanskje tåpelig, men jeg var ganske stolt over å komme fra Arden fordi navnet var penere; som jente forlangte jeg ikke mer av hjemstedet mitt. Når jeg ser tilbake, må jeg si jeg undrer meg over at jeg var så selvtilfreds. Jeg var en gruvearbeiders datter, en dag ville jeg bli en gruvearbeiders kone, og jeg bodde i Arden. Alt dette forandret seg den dagen jeg møtte Tommy Green.

Min søster Alice skulle gifte seg. Jeg hadde fått i oppdrag å plukke fioler som skulle flettes inn i håret hennes, for å understreke de kornblomstblå øynene. Alice og de perfekte fargene og det engleaktige ansiktet! Hvorfor skulle hun bry seg om å understreke fargen på øynene? Hun skulle bare gifte seg med Fred Deacon. Han var tettbygget og svartsmusket, og jeg ville ikke ha giftet meg med ham om man så hadde betalt meg fem hele pund. Hun sa hun elsket ham, men jeg tror hun elsket den gode stillingen ved gruven som ville bli hans når faren hans døde. Og jeg tror hun elsket det store huset som fulgte med også.

Det var i slutten av april. Det tenkte de ikke på da de sendte meg ut for å finne fioler, gjorde de vel? Blomstene hadde forsvunnet fra veikantene allerede, men jeg visste om et sted hvor de fortsatt vokste. Jeg la av gårde mot det hemmelige stedet mitt, et lite hjørne av det gamle Barridge-godset Heston. De hadde drept meg hvis de hadde visst at jeg dro dit, det er jeg helt sikker på.

Familien Barridge var landeierne, adelskapet vårt. Husene våre, arbeidet vårt, alt tilhørte dem. Til og med sjelene våre, sa enkelte. En gang hadde familien Barridge bodd oppe på Heston Manor og holdt ball og middager og alt det de ustyrtelig rike gjør. Men nå lå Heston der øde og forlatt og forbudt.

Det var en ting jeg misunte folkene i Grindley. De hadde storfolk de kunne se og hilse til luen for og sladre om. Våre var for langt unna til alt det. Jeg hadde aldri sett en lord eller en lady, og aldri fått et glimt av en blank vogn. Det var bare mennene som fikk se en Barridge, for til tross for avstanden, og til tross for alderen og været, besøkte Winthrop Barridge gruvene sine hver eneste dag. Og det var ikke av det gode, sa de.

Det var viden kjent at han var en hard mester. Den gangen forsto jeg ikke hva det innebar. Jeg visste bare at familien ikke var godt likt, men hvilken rolle spilte det for meg? Jeg kom uansett aldri til å støte på noen av dem.

Jeg slentret langs veiene og nøt finværet, helt til jeg kom til en steinete bakke som gikk over i en gammel steinmur. Bak den sto en klynge trær som om de presset på for å komme seg ut. På et sted hadde muren falt sammen og var erstattet med et tregjerde, men plankene hadde råtnet, og det var ikke vanskelig å presse seg gjennom. Jeg tvilte på at viltvokteren brydde seg om dette tette krattet; det var masser av vilt å passe inne på eiendommen, men her var det bare markblomster og bjørnebærbusker. Og da jeg kom meg inn dit, gjorde jeg ikke noe annet enn å se ut. Jeg kikket ut mellom treplankene og betraktet landskapet fra landeierens perspektiv. Jeg nøt freden, som jeg aldri fikk hjemme, og etter en stund gikk jeg igjen.

Skogen var full av blåklokker og fioler på denne tiden av året, og de var enda blåere her enn noe annet sted, fordi de tykke trærne beskyttet dem mot kullstøvet i luften. Det var sjelden å se en ren farge uten en skygge av grått. Jeg plukket nok fioler til en krans til Alice og en favn full av blåklokker til meg selv, og så gikk jeg hjemover. Det skulle ha vært en fullstendig begivenhetsløs formiddag.

Men så møtte jeg viltvokteren, som kom gående motsatt vei. Jeg hadde aldri sett ham før, men jeg kjente ham igjen med det samme, på gamasjene og støvlene, og på hatten som var pyntet med fasanfjær. Og på geværet som hang langs siden. Og den svingende gangen mens han fartet langs veiene som om han eide dem. Jeg priste meg lykkelig for at jeg var tilbake der jeg hadde all rett til å være.

«God morgen, sir,» sa jeg litt muntert.

«Hvor fikk du ta i de blomstene, jente?» ville han vite.

Jeg rødmet. Det vet jeg at jeg gjorde. Med min hudfarge kan man ikke skjule noe. Jeg hater det røde håret og den hvite huden. Ikke bare av forfengelige grunner, men det er upraktisk. Alice, derimot, hun kunne lyve folk rett opp i ansiktet, og huden hennes var like gyllen som modent korn. Men hvorfor skulle han bry seg med en tolv år gammel jente som hadde plukket markblomster?

Han brydde seg tydeligvis.

«Har du stjålet dem fra Heston?» buldret han. Jeg ble med ett var på det vidstrakte, øde landskapet som bredte seg ut i alle retninger rundt meg. «Har du trengt deg inn på privat eiendom, jente? Svar meg!»

«Det er til bryllupet til søsteren min, sir!» stotret jeg. «Vår Alice. Hun skal gifte seg klokka ett. Det er best jeg kommer meg hjem, ellers kommer mamma til å drepe meg. Hyggelig å møte Dem, sir. God dag.»

«Ikke så fort!» Han rev meg i armen så blåklokkene ble strødd utover veien. Fiolene hadde jeg stukket i forklelommen, så de var i hvert fall trygge.

«Nei!» skrek jeg, sjokkert over denne sløsingen og den smålige innstillingen hans.

«Hvordan kom du deg inn?» brølte han inn i ansiktet mitt mens han holdt meg i armen. «Kan du ikke lese skiltene, jente? Kanskje du ikke kan lese? Det står: Inntrengere vil bli stilt for retten! Hva sier du til det?»

«Jeg er ingen inntrenger!» jamret jeg. «Kors på halsen!»

«Så hvor plukket du dem? Det er ikke mange blåklokker i hekken, er det vel?»

«Sir, det er bare blomster!»

«Du har ingen rett eller tillatelse til å plukke Hestons blomster. Så jeg spør deg enda en gang: Hvordan kom du deg inn?»

«Jeg har vært i Grindley, sir! Det vokser blåklokker langs veiene i Grindley, bare gå og se selv.»

Han så mistenksomt på meg. «Har du gått helt til Grindley for å plukke blomster til søsteren din?»

«Ja! Til bryllupet hennes, sir. Det er en spesiell dag.»

Han slapp armen min. «Hva heter faren din?»

Alt inne i meg stilnet. Vi visste alle hvilke problemer en mann som ham, en mann som hadde gruveeierens tillit, kunne skape for menn som faren min. Jeg kunne ikke fortelle ham sannheten. «Broad, sir. Thomas Broad.»

«Og hva heter du, jente?»

«Lizzie.»

«Ja vel, Lizzie Broad, da er det vel best du går tilbake til Grindley og plukker flere blomster til søsteren din, hva? For de der er skitne nå,» sa han og gikk fram og tilbake over blåklokkene mine, knuste stilkene og maste de nydelige blomstene ned i bakken.

«Ja, sir. Best jeg gjør det. Hvis det ikke var noe mer, sir?»

«Og jeg vil ikke se deg så nær Heston igjen.»

Jeg snudde og flyktet mot Grindley, som lå i motsatt retning av dit jeg skulle. Etter en stund kikket jeg meg over skulderen. Han fulgte ikke etter. Han hadde svingt inn på eiendommen og var på vei opp åsen mot Heston. Likevel måtte jeg ha løpt sikkert en kilometer før jeg våget å stoppe og tenke på å gå tilbake. Og da jeg gjorde det, begynte jeg å gråte. Jeg hadde vært så freidig, og nå følte jeg meg bare redd og dum. Herregud, jeg håpet ikke den mannen gikk ned til Arden og spurte etter en Thomas eller Lizzie Broad, for de fantes ikke.

Jeg hadde aldri blitt fratatt noe jeg ønsket meg, og nå slo det meg at det var fordi jeg aldri hadde ønsket meg noe. Når noen forbød en noe så smått som markblomster, føltes det som en stor skam.

I neste øyeblikk hørte jeg plystring, og en gutt på omtrent min alder strenet inn på veien foran meg. Jeg gispet irritert og dro ermet over det fuktige ansiktet. Var det ingen som holdt seg hjemme denne søndagen, eller var i kirken? Måtte alle sammen være ute på veien mellom Arden og Grindley og forstyrre meg?

«Står til?» sa gutten og tok seg til luen.

«God dag,» sa jeg og gjorde meg overlegen fordi han var Grindley-gutt, uten at jeg helt visste hvorfor. Jeg gjorde vel bare som jeg hadde sett de voksne gjøre. Mennene påsto alltid at Grindley-menn var dumme, og at familien Sedgewick, som de jobbet for, var dumme, og at enhver Grindley-jente kunne prise seg lykkelig over å gifte seg med en mann fra Arden. (Til tross for at det ikke hadde skjedd så lenge noen kunne huske.) Etter hvert oppdaget jeg at folk fra Grindley var like stolte over å være derfra som vi var over å være herfra, en oppdagelse jeg ble svært forbløffet over.

Han smilte som om jeg hadde sagt noe morsomt, og det fikk meg bare til å blåse meg opp enda mer. Jeg var spesielt irritert fordi jeg virkelig måtte snu snart og komme meg hjemover. Hvis jeg gjorde det nå, ville det se ut som jeg fulgte denne unge jyplingen. Jeg var ganske sikker på at han hadde høye nok tanker om seg selv til å tro det. Han var fillete kledd og dekket av kullstøv, som vi alle var, men han var kjekk også. Øynene hans var grønne som kulper og bitte lite grann utstikkende – ikke nok til at han så rar ut, bare nok til å gjøre ham uvanlig å se til. Froskeøyne, tenkte jeg da; de ga ham et åpent og spørrende uttrykk. Han var høy – det ville ikke hjelpe ham nede i gruvene – og hadde mørkt, krøllete hår og noe helt eget ved seg. Det var den eneste måten jeg kunne beskrive det på den gangen, at han hadde noe helt eget ved seg. Jeg nølte, både fordi jeg ikke visste hvilken vei jeg skulle gå, og fordi jeg var nysgjerrig.

«Fin dag,» bemerket han, og de uvanlige øynene danset fortsatt over meg som om jeg var en fryd for øyet – eller en utmerket kilde til morskap.

«Hør her,» sa jeg. «For å si som sant er, så er jeg nødt til å snu og gå hjemover. Jeg må komme meg tilbake til bryllupet til søsteren min, og mamma kommer til å drepe meg for at jeg har vært ute så lenge. Men nå har du dukket opp, og jeg vil ikke at du skal tro at jeg følger etter deg. Jentene i Grindley synes sikkert du er svært flott, men jeg er Arden-jente, og vi holder oss til våre egne. Så du må ikke tro noe.» Og så snudde jeg på hælen og marsjerte av gårde foran ham, selv om jeg ikke aner hvordan jeg hadde trodd jeg skulle beholde forspranget. Han var høy, som sagt, og jeg var knapt nok middels stor.

«Vil du at jeg skal snu så du ikke tror jeg følger etter deg heller?» ropte han etter meg. Freidig, syntes jeg.

Jeg fnøs. «Det spiller ingen rolle for meg hvor du går. Men ha en fin spasertur, da.»

Han lo høyt, et overraskende utbrudd av lyd denne stille søndags formiddagen. «Da fortsetter jeg, da, siden det ikke spiller noen rolle for deg,» kunngjorde han og tok meg igjen. «Siden vi er følgesvenner nå, er det vel på sin plass å presentere seg,» sa han. «Jeg er Tommy Green fra Grindley.»

Jeg kastet et blikk på ham og kjente at jeg begynte å bli andpusten, men jeg ville ikke sakke på farten. For hvis jeg skulle være ærlig, ville jeg ikke at han skulle fortsette med de lange stegene og gå fra meg. «Josie Westgate fra Arden.»

«Hyggelig å møte deg. Hvis søsteren din skal gifte seg, og moren din vil at du skal komme hjem, hvorfor løp du så fort de små beina dine kunne bære deg, bort fra Arden?»

«Jeg har ikke små bein!» Jeg bråstoppet indignert og hev etter pusten. «Jeg har fullstendig normale bein for en jente på min alder.»

«Som er …?»

«Ikke at du har noe med det, Tommy Green, men jeg er tolv år gammel. Og hvis du absolutt må vite det, var jeg på vei mot Grindley fordi jeg støtte på viltvokteren, som kjeftet på meg, og jeg måtte komme meg unna. Og er du alltid så mistenksom?»

Han stoppet også opp og sukket. «Ja. Jeg er det. Det sier alle sammen. Mener du gamle Paulson? Han som pynter seg med fjær og sperrer for sola?»

Jeg klarte ikke å la være å knise. «Ja, han.»

«Hvorfor kjeftet han på en ung jente, da?»

«Jeg hadde blåklokker …» Jeg nølte; jeg hadde ikke fortalt en levende sjel om besøkene mine inne på den forbudte eiendommen, så hvorfor skulle jeg fortelle det til en fullstendig fremmed? Men likevel ønsket jeg å gjøre det. Vi kom til det stedet på veien hvor jeg hadde mistet de vakre blomstene mine og viltvokteren tråkket på dem. Jeg pekte trist på dem. «Han trodde jeg hadde stjålet dem fra Heston. Så sint ble han. Jeg sa at jeg hadde plukket dem langs veien i Grindley, for å slippe mer bråk, og han sa at da var det vel best jeg gikk tilbake og plukket flere. Så jeg måtte gå den veien.»

Han stirret på meg. «Og gjorde du det? Plukket du dem på Heston?» Han så både nysgjerrig og beundrende og bekymret ut på én gang.

«Ser du der oppe?» Jeg pekte, og han fulgte blikket mitt. «Det er et hull i gjerdet. Jeg gikk ikke så langt, bare inn i skogen, men det er stille der, og blomstene er så vakre.»

«De var vakre,» mumlet han og plukket opp et par stilker fra bakken, så hvor ødelagte de var, og kastet dem fra seg igjen.

«Men han sa det var tyveri,» fortsatte jeg, glad for å ha noen å betro meg til. «Og han spurte meg hva faren min het, så jeg fant på noe, og nå er jeg så redd han skal dra inn til Arden og forlange å få snakke med en Thomas Broad, for han finnes ikke. Og nå må jeg tilbringe resten av livet i skjul. Det er umulig å ta feil av meg med dette håret.» Jeg trakk et langt hårstrå bort fra ansiktet mitt og gransket det. Like rødt som det hadde vært i morges. Og hver eneste morgen, for den del. «Skikkelig smart, Josie Westgate,» konkluderte jeg bittert. «Nå har du virkelig rotet det til.» Vi hadde begynt å gå igjen, i samme takt og fart, like behagelig som om beina våre var like lange.

«Ja vel, men jeg synes du var veldig modig,» sa han. «Ikke vær redd. Han ville sikkert bare skremme deg så du ikke gikk tilbake til Heston. Og det bør du heller ikke, forresten, for han er en ufyselig mann med en gjeng ufyselige menn under seg. De er ikke noen du vil omgås.»

«Og hvordan vet du det?»

«Jeg har hatt feller der i flere måneder,» sa han. «Faren min har fortalt meg historier som kan få håret til å krølle seg.»

Jeg ble både forferdet og imponert over dristigheten hans, og forbløffet over at han var så åpenhjertig. «Hvor gammel er du, da?» spurte jeg.

«Nesten tretten.»

«Og over bakken ennå?» Guttene her omkring sluttet skolen når de var tolv, arbeidet over bakken til de ble fjorten, og så dro de under jorden.

«Ja. Crooked Ash.»

«Liker du det?»

Han snøftet. «Liker det? Nei, jeg liker ikke noe av det. Jeg vet at det er bedre enn å være under jorda, men hvis det beste du kan si om noe er at ‘jeg kommer sannsynligvis ikke til å dø i dag’, så sier det ikke stort i grunnen.»

Når han sa det sånn, måtte jeg si meg enig. Logikken hans var klar og tydelig, men jeg hadde aldri hørt faren eller broren min, Bert, si noe slikt. «Men … det er livet vårt …» sa jeg åndeløst, forbauset over at han våget å si det. «Jeg mener, det er det vi gjør, ikke sant?»

«Ja, det er det,» medga han. «Men vi trenger ikke å like det.»

«Gjør vi ikke det?»

«Kullutvinning er en viktig industri,» sa han og la om stemmen så han hørtes ut som en lærer som snakket til en skoleklasse. «I over hundre år har våre herrer og overordnede tjent penger, store penger, på denne virksomheten. Men ikke for oss, når sant skal sies,» la han til.

«Det er farlig, det er vanskelig, men de høye herrene befatter seg ikke med den siden av det. Farene og vanskelighetene er for slike som oss. Vi kan ikke forvente bedre, vi enkle mennesker som ikke ville visst hva vi skulle gjøre med et bedre liv, om vi hadde muligheten. Vi er avlet til å risikere livet for slike som dem. Det er vår vei til frelsen.»

Jeg måpte. Han hadde virkelig ordet i sin makt, denne Tommy Green fra Grindley. Jeg hadde ikke hørt noen andre snakke slik, men jeg kjente igjen sarkasme når jeg hørte det.

«De fleste sier det er et utmerket system, slik Gud forordnet det, og at det er perfekt i sin enkelhet,» fortsatte han. «Spør du meg, er det et tåpelig system, og at de høye herrene burde tenke mye mer på mennene som sliter seg til døde for dem, og deres ønsker og evner. Enkelte herrer er bedre enn andre, og deres er de verste av dem alle.»

Jeg åpnet munnen automatisk for å forsvare Arden, men noe stoppet meg. Jeg ville vite mer. «Hvis det er så ille,» avbrøt jeg, «hvorfor er det så mange som gjør det?» Når vi stilte et spørsmål på skolen, fikk vi en ørefik og beskjed om at vi var dumme. Men Tommy fikk meg ikke til å føle meg dum.

«Godt spørsmål. Fordi alle menn er avhengige av å tjene penger. De må kunne forsørge familien sin. Og fra de er født, blir de fortalt at dette er den eneste måten de kan gjøre det på. Så de lurer aldri på hvilke andre evner og muligheter de kan ha.»

Da så jeg ham klart som dagen. «Men du lurer, ikke sant, Tommy Green?»

«Ja, jeg har lurt på det. Men det ble meg omstendelig forklart at jeg ikke er mer enn armer som kan hakke og bein som kan bære, og et hode som kan stange mot et lavt tak dypt under bakken. Så når den tiden kommer, skal jeg ned dit.»

«Og du er redd.»

«Selvfølgelig er jeg det.»

Ingen Arden-gutt ville noensinne innrømme at han var redd. Men Tommy sa det som om det var det naturligste av verden. Og når jeg tenkte på det, var det vel det.

Jeg la hånden på armen hans, uten at jeg helt visste hvorfor. «Men … Tommy Green,» sa jeg til slutt, «er du en … en …?» Jeg hadde alltid prøvd å overhøre alt snakket om politikk hjemme. Hvilken ungjente er vel interessert i det? Og jeg foretrakk å tenke at det livet vi levde, ikke var så verst. Men nå strevde jeg for å huske et ord jeg hadde hørt mennene bruke, et ord jeg trodde hadde noe å gjøre med den typen tanker Tommy ga uttrykk for. «Er du en … revolusjon?» Jeg visste at det manglet noen stavelser, men jeg klarte ikke å huske det ordentlig.

Han lo igjen. Ikke hånlig, slik broren min gjorde, men godmodig, som om det var noe urørt i ham til tross for alt sinnet. «Ja, der har du meg, Josie. En levende, omvandrende, enmanns revolusjon. Og jeg ville ha endret verden om jeg kunne.»

«Og skal du det?»

«Nei. Jeg er bare en guttunge. Vi har et mektig system rundt oss, og hundre års historie bak oss. Jeg kan ikke endre noe som helst. Jeg kommer til å gjøre jobben min, akkurat som alle andre, og godta min plass i livet. Men jeg skulle så gjerne ønske jeg kunne … ah, spiller ingen rolle.»

«Hva?» spurte jeg. Jeg, som aldri hadde ønsket eller drømt eller stilt spørsmål, ønsket inderlig å vite hva han drømte om.

«Jeg skal fortelle deg det en annen gang. Se, der er Arden. Gå i bryllupet til søsteren din, og hold deg unna Heston. Jeg mener det. Det stedet er mer livsfarlig enn du kan forestille deg.»

Han hadde rett; vi kikket ned på den siste bakken ned til Arden, og kunne se husene og skolen og kirketårnet. Bryllupsklokkene ringte allerede. Jeg kom til å få gjennomgå.

«Ja vel,» sa jeg og rakte ut hånden. «Takk for praten og lykke til med drømmene dine, hva de nå måtte være. Ha det, Grindley-gutt.»

Han trykket hånden min og gliste. «Ha det, Arden-jente.» Jeg løftet opp skjørtene og løp. «Jeg liker håret ditt!» ropte han etter meg. Det buktet seg rundt hodet mitt som røde slanger. Snakker om frekkas. Likte håret mitt, liksom! Det var Alice som hadde korngylne fletter og var vakker som en prinsesse. Hvis han hadde sagt øynene mine, kunne jeg ha trodd ham. De var mørke som slåpetorn og ganske pene, syntes jeg selv. Men ingen hadde noensinne kalt meg «jenta med de vakre, mørke øynene». Jeg var alltid bare «rødhåringen».

Fiolene var slappe i forklelommen da jeg kom fram, og de skjøre kronbladene så mørke og fuktige at det så ut som de gråt. Jeg tok igjen familien min, som allerede var på vei mot kirken. Jeg rakte fiolene til moren min, som ga meg en skarp ørefik, og flettet dem raskt inn i Alices hår likevel – mamma likte ikke å forandre planer selv om omstendighetene forandret seg. Hun rev av meg forkleet og stakk det i en busk, så vi kunne hente det på hjemveien. Så lot hun et megetsigende blikk gli over meg fra topp til tå og ristet skamfull på hodet. Hun tok fram en kam fra lommen og trakk den gjennom håret mitt, så hardt at jeg satt med tårer i øynene gjennom alle salmene. Alice giftet seg med Fred og var vakker som et maleri.

Etterpå, da jeg trakk forkleet ut av busken, lå det en bukett av friske, nydelige blåklokker mellom foldene.