Harper Lee

Sett ut en vaktpost

Oversatt av Ragnhild Eikli

Om forfatteren:

Harper Lee er født 1926 i Monroeville, Alabama. Her har hun bodd hele sitt voksne liv sammen med søsteren Alice. Søsteren døde for et par år siden, og etter det har Nelle, som hun kalles, levd et enda stillere liv på et lokalt omsorgssenter. Monroeville har i årevis vært pilegrimsmål for tusener av Harper Lees fans. Forfatteren ga sitt siste intervju i 1964.

«På midten av 1950-tallet avsluttet jeg en roman som heter Sett ut en vaktpost,» uttalte Harper Lee i en pressemelding da det ble kjent at den nye romanen skulle utgis. «Den inneholder karakteren Scout som voksen kvinne, og jeg var faktisk ganske fornøyd med resultatet. Redaktøren min festet seg veldig ved tilbakeblikkene på Scouts barndom, og overtalte meg til å skrive en roman sett med Scouts barneøyne. Jeg var debutant og gjorde som jeg fikk beskjed om. Jeg var ikke klar over at romanen overlevde, så jeg ble overrasket og lykkelig da min kjære venn og advokat Tonja Carter fant den. Etter å ha tenkt meg nøye om lot jeg noen få personer jeg stoler på lese, og ble glad for å høre at de synes det er verdt å utgi den. Jeg er ydmyk og overveldet over at den blir utgitt etter alle disse årene.»

Om boken:

BOKEN INGEN VISSTE OM!

EN LITTERÆR VERDENSSENSASJON.

ALLEREDE UNDER OVERSETTELSE TIL 30 SPRÅK

Maycomb, Alabama midt på femtitallet. 26 år gamle Jean Louise Finch – eller Scout, som alle kaller henne – kommer hjem fra New York for å besøke sin kjære, aldrende far, Atticus. Her møter hun rasemotsetninger og et politisk kaos som truer med å snu opp ned på den hvite sørstatskulturen. Scout gjør rystende oppdagelser både i egen familie og i byen der hun er født og oppvokst. Ikke bare strever hun med å forstå sin fars holdninger, men også egne tanker om rase, kjønn og klasse er vanskelige å hanskes med. Scout tvinges til å ta stilling både personlig og politisk og, ikke minst, til å lytte til sin egen samvittighet.

Sett ut en vaktpost er Harper Lees første roman på over femti år. Drep ikke en sangfugl (1960) ble helt fram til 2014 regnet som Harper Lees eneste roman. Det ingen visste, var at hun i 1955 skrev sitt første manuskript, Sett ut en vaktpost. Dette manuskriptet var antatt tapt helt fram til høsten 2014, da en venn av Lee-familien fant det på et sikkert sted, festet sammen med originalmanuskriptet til Drep ikke en sangfugl. Den gjenfunne romanen inneholder mange av karakterene fra Drep ikke en sangfugl og kaster nytt lys over denne store klassikeren.

Tilbakemeldinger vedrørende denne boken kan sendes til ebok@aschehoug.no

Originalens tittel: Go set a Watchman

Copyright © 2015 by Harper Lee

All rights reserved.

Norsk utgave © 2015 H. Aschehoug & Co. (W. Nygaard), Oslo

www.aschehoug.no

Tilrettelagt for eBok av Type-it AS, Trondheim 2015

ISBN 978-82-03-37117-2

Til minne om Mr. Lee og Alice

DEL I

1

Helt siden Atlanta hadde hun sittet i spisevognen og sett ut gjennom vinduet med en nesten fysisk fornemmelse av lykke. Over frokostkaffen så hun de siste åsene i Georgia bli borte og den røde jorden komme til syne, og hus med bølgeblikktak midt på feide gårdsplasser, gårdsplasser bevokst med den uunngåelige jernurten, omkranset av hvitvaskede bildekk. Hun smilte bredt da hun fikk øye på den første fjernsynsantennen på taket av et umalt negerhus, og etter hvert som det ble flere, kjente hun en stigende glede.

Jean Louise Finch pleide alltid å ta fly denne veien, men på sin femte årlige tur hjem hadde hun bestemt seg for å ta toget fra New York til Maycomb Junction. For det første var hun blitt alvorlig skremt sist hun fløy, for piloten hadde valgt å fly gjennom en tornado. For det andre måtte faren da stå opp klokken tre om natten og kjøre seksten mil for å møte henne i Mobile, for deretter å gå løs på en full arbeidsdag, og nå som han var toogsytti, føltes det ikke lenger riktig.

Hun var glad for at hun hadde besluttet å ta toget. Togene hadde endret seg siden hun var barn, og hun moret seg over alle nyvinningene: En tykk lampeånd av en konduktør materialiserte seg når hun trykket inn en knapp på veggen, på hennes kommando spratt en vaskeservant av stål frem fra en annen vegg, og det var et toalett man kunne bruke som fotskammel. Hun aktet ikke å la seg diktere av alle de stensilerte notisene som var oppslått i kupeen – en kabin, kalte de den – men da hun skulle gå til sengs kvelden før, hadde hun greid å sperre seg selv inne i veggen fordi hun hadde ignorert instruksen TREKK SPAKEN NED OVER KONSOLLEN. Situasjonen ble løst av konduktøren, og det til hennes store forlegenhet, for hun pleide å sove i bare pyjamasoverdelen.

Heldigvis hadde han akkurat vært på vei gjennom korridoren da fellen klappet sammen rundt henne: «Jeg skal få Dem ut, frøken», sa han som svar på den febrilske bankingen hennes innenfra. «Nei, nei», sa hun. «Bare si hvordan jeg skal komme meg ut.» «Jeg kan snu ryggen til mens jeg gjør det», sa han, og som sagt, så gjort.

Da hun våknet neste morgen, var toget i ferd med å skifte spor og tøffe ut fra stasjonsområdet i Atlanta, men hun fulgte instruksen på et annet oppslag i kupeen, og ble liggende i sengen til de suste forbi College Park. Da hun kledde på seg, tok hun frem Maycomb-klærne sine: grå slacks, svart ermeløs bluse, hvite sokker og mokasiner. Til tross for at hun var fire timer unna, kunne hun høre tantens misbilligende snøft.

Da hun skulle til å ta fatt på sin fjerde kopp kaffe, tutet Crescent Limited-toget som en gigantisk gås til sin nordgående kompanjong, og deretter rumlet det over Chattahoochee-elven og inn i Alabama.

Chattahoochee-elven er bred, flat og gjørmete. Det var lav vannstand denne dagen, og en gul sandgrunne hadde redusert vannflommen til en sildrende strime. Den synger kanskje om vinteren, tenkte hun: Jeg husker knapt en verselinje fra det diktet. Ville daler har jeg gått, spilt på fløyten, fri og glad? Nei, ikke det diktet. Skrev han det til en fossekall eller en foss?

Hun undertrykte trangen til å le høyt da hun tenkte på at Sidney Lanier måtte ha lignet ganske mye på hennes for lengst avdøde slektning, Joshua Singleton St. Clair, hvis private litterære enemerker strakte seg fra The Black Belt til Bayou La Batre. Jean Louises tante fremholdt gjerne Joshua som et forbilde for slekten, og et man ikke lett burde avfeie: Han var en enestående mann, han var poet, han var blitt revet bort i sin beste alder, og Jean Louise gjorde klokt i å huske at han hadde brakt familien heder og ære. Bildene av ham gjorde saktens ære på familien – den godeste Joshua lignet en gretten Algernon Swinburne.

Jean Louise smilte ved minnet om farens versjon av historien. Joshua var riktignok blitt revet bort, men ikke av Guds hånd, derimot av Cæsars krigshær:

Da Joshua gikk på universitetet, hadde han studert altfor iherdig og tenkt altfor mye, og faktisk lest seg selv rakt ut av det nittende århundre. Han yndet å sprade rundt i slengkappe, og skaftestøvler som han hadde fått en smed til å lage etter egne anvisninger. I sin frustrasjon over autoriteter plaffet Joshua løs på universitetets rektor, som etter hans mening ikke var stort annet enn en kloakkinspektør. Dette medførte utvilsomt riktighet, men det var en dårlig unnskyldning for å angripe noen med et dødelig våpen. Etter at penger hadde skiftet hender en rekke ganger, ble Joshua flyttet over til den andre siden av sporet og plassert på et offentlig hjem for utilregnelige, og der ble han resten av livet. Det ble sagt at han oppførte seg rimelig på alle måter, med mindre noen nevnte navnet på denne rektoren, for da skar han grimaser og stilte seg opp som en trompetertrane, og slik ble han stående i minst åtte timer, og da var det ingen eller ingenting som kunne få ham til å senke benet før han hadde glemt denne mannen. På klare dager kunne Joshua lese gresk, og han etterlot seg en liten diktsamling, som ble utgitt privat av et firma i Tuscaloosa. Diktene var så langt forut for sin tid at det til dags dato ikke var noen som hadde greid å tolke dem, men Jean Louises tante hadde boken liggende liksom tilfeldig og iøynefallende på et bord i stuen.

Jean Louise lo høyt, og kikket seg rundt for å se om noen hadde hørt henne. Faren hennes pleide å undergrave sin søsters utlegninger om ethvert medlem av Finch-slektens iboende overlegenhet, og fortalte alltid Jean Louise resten av historien, stillferdig og med en alvorlig mine, men av og til mente Jean Louise å spore et umiskjennelig ironisk glimt i Atticus Finchs øyne, skjønt kanskje var det bare lyset som traff brilleglassene hans? Hun var aldri sikker.

Landskapet og toget hadde gått over i myke bølger, og det var beitemarker og svarte kuer så langt øyet rakk. Hun undret seg over at hun aldri hadde tenkt på hvor vakker denne landsdelen hennes var.

Stasjonen i Montgomery lå i albukroken av Alabama-elven, og da hun gikk av toget for å strekke på bena, steg den velkjente følelsen av å komme hjem opp mot henne med sin tristhet, sitt lys og rare lukter. Det er noe som mangler, tenkte hun. Jo, nå visste hun det: Lagre som har gått varmt. En mann går inn under toget med et brekkjern. Det kommer en skramlende metallyd, og så sier det s-sss-sss og hvit røyk stiger opp, og det føles som om du er inne i et varmefat. Disse greiene går på olje nå.

Helt uten grunn kjente hun en eldgammel, gnagende frykt. Hun hadde ikke vært på denne stasjonen på tyve år, men da hun var barn og dro inn til delstatshovedstaden sammen med Atticus, hadde hun vært livredd for at det krengende toget skulle stupe ned i elven og drukne dem alle sammen. Men når hun gikk om bord i toget for å fortsette hjemover, glemte hun det.

Toget klapret gjennom furuskoger, og tutet nedlatende til en klokkeformet museumsgjenstand malt i glade farger, som sto på et sidespor i en lysning i skogen. Lokomotivet var bemalt med logoen til et tømmerfirma, og Crescent Limited-toget kunne ha svelget det helt, og enda hatt rom til overs. Greenville, Evergreen, Maycomb Junction.

Hun hadde sagt til togføreren at han ikke måtte glemme å sette henne av, og ettersom togføreren var en eldre mann, var hun forberedt på at han ville drive gjøn med henne: Han ville sette opp farten når de nærmet seg Maycomb Junction, lik en flaggermus på vei ut av helvete, og så stanse toget noen hundre meter bortenfor den lille stasjonen, og når han sa adjø til henne, ville han be om unnskyldning og si at han nesten hadde glemt det. Tog endret seg, men togførere gjorde det ikke. Å drive ap med unge damer som skulle av på stasjoner der toget bare stoppet på signal, var en del av jobben, og Atticus, som kunne forutse oppførselen til hver eneste togfører fra New Orleans til Cincinnati, ville følgelig stå og vente på henne høyst seks skritt fra der hun gikk av toget.

Hjemme var Maycomb County, en valgkrets omkring elleve mil lang og fem mil bred på det videste. Den besto av villmark med bitte små bosettinger her og der, og den største av disse var Maycomb, der kommuneadministrasjonen holdt til. Inntil relativt nylig var Maycomb County så avskåret fra resten av nasjonen at enkelte innbyggere, som ikke var klar over hva som hadde vært Sørstatenes politiske tilbøyeligheter de siste nitti årene, fortsatt stemte på republikanerne. Det gikk ingen tog dit – Maycomb Junction, som var et navn gitt nærmest av høflighets skyld, lå i Abbott County, tre mil unna. Bussene var upålitelige og lot til å gå ingen steder, men de føderale myndighetene hadde tvunget frem et par hovedveier gjennom sumpmarkene, og dermed gitt innbyggerne en mulighet til å slippe unna. Det var likevel få som benyttet seg av disse ferdselsårene, og hvorfor skulle de det? Hadde du beskjedne behov, var det mer enn nok å ta av.

Kommunen og byen var oppkalt etter en oberst, Mason Maycomb, hvis malplasserte fryktløshet og overdrevne egenrådighet førte til full forvirring og frustrasjon blant alle som red sammen med ham i krigene mot Creek-indianerne. Territoriet han virket i, lå mellom lave åser i nord og på flate sletter i sør, og befant seg i utkanten av kystslettene. Oberst Maycomb hadde en forestilling om at indianerne ikke kunne utstå å slåss på flat mark, og derfor saumfor han de nordligste delene av territoriet på jakt etter dem. Da generalen hans oppdaget at Maycomb streifet rundt i åsene mens indianerne lurte i hvert furukratt i sør, sendte han en vennligsinnet indiansk budbærer til Maycomb med ordren: Kom deg sørover, for pokker! Maycomb var sikker på at dette var en felle som Creek-indianerne hadde lagt for ham (hadde de ikke en blåøyd, rødhåret djevel til leder, kanskje?), og han tok derfor den vennligsinnede indianske budbæreren til fange, og beveget seg enda lenger nordover, helt til styrkene hans tullet seg fullstendig bort i urskogene der. Der satt de, overmåte rådville, helt til krigene var over.

Da det hadde gått et tilstrekkelig antall år til at oberst Maycomb var blitt overbevist om at budbæreren kanskje hadde vært ekte, satte han besluttsomt kursen sørover, og på veien møtte troppene hans nybyggere på vei innover i landet, og de kunne fortelle at indianerkrigene på det nærmeste var over. Troppene og nybyggerne kom såpass godt overens at de ble Jean Louise Finchs forfedre, mens oberst Maycomb fortsatte ufortrødent mot det som i dag er Mobile, i den hensikt å forsikre seg om at innsatsen hans fikk behørig anerkjennelse. Den nedtegnede historien sammenfaller ikke med sannheten, men det er dette som er fakta, for det er denne versjonen som i årenes løp er blitt overlevert på folkemunne, og hver eneste innbygger i Maycomb kjenner den.

«… hente bagasjen Deres, frøken», sa konduktøren. Jean Louise fulgte etter ham fra salongvognen til sin kupé. Hun tok to dollarsedler fra pengepungen: én av vanlig høflighet, og én for at han hadde hjulpet henne kvelden før. Toget suste naturligvis forbi stasjonen lik en flaggermus ut av helvete, og stanset omkring fire hundre meter lenger borte. Togføreren dukket opp med et bredt glis, ba om unnskyldning og sa at han nesten hadde glemt det. Jean Louise smilte tilbake, og ventet utålmodig mens konduktøren satte den gule trappen på plass. Han hjalp henne ned, og hun rakte ham de to sedlene.

Faren sto ikke og ventet på henne.

Hun kikket oppover langs sporet mot stasjonen, og fikk øye på en høy mann på den knøttlille perrongen. Han hoppet ned og kom løpende mot henne.

Han ga henne en bamseklem, og så stilte han henne opp foran seg og ga henne en hard suss på munnen, etterfulgt av et ømt kyss. «Ikke her, Hank», mumlet hun, mer enn fornøyd.

«For noe tull, jenta mi», sa han og holdt om ansiktet hennes. «Jeg kan kysse deg på trappen foran tinghuset hvis jeg vil.»

Innehaveren av retten til å kysse henne på trappen foran tinghuset var Henry Clinton, som hun hadde vært venn med hele livet, og som hadde vært kompisen til broren, og som, hvis han fortsatte å kysse henne på den måten, også ville bli hennes ektemann. Du kan elske hvem du vil, men gift deg med en av dine egne, var en leveregel hun følte nærmest som et instinkt. Henry Clinton var av Jean Louises egne, og her og nå føltes ikke leveregelen spesielt nådeløs.

Arm i arm gikk de nedover sporet for å hente kofferten hennes. «Hvordan står det til med Atticus?» spurte hun.

«Det rykker i hendene og skuldrene hans i dag.»

«Han kan vel ikke kjøre bil, da?»

Henry knyttet den høyre hånden halvveis og sa: «Han greier ikke å lukke hånden mer enn dette. Frøken Alexandra må knytte skolissene hans og kneppe skjorten hans når hendene blir slik. Han kan ikke holde en barberhøvel engang.»

Jean Louise ristet på hodet. Hun var for gammel til å rase mot urettferdigheten i dette, men for ung til å akseptere farens invalidiserende sykdom uten noen form for kamp. «Er det ingenting å gjøre?»

«Det vet du at det ikke er», sa Henry. «Han tar fire og et halvt gram aspirin hver dag, og det er det.»

Henry løftet opp den tunge kofferten hennes, og sammen gikk de til bilen. Hun lurte på hvordan hun ville takle det når det ble hennes tur til å kjenne smerte dag inn og dag ut. Sikkert ikke som Atticus: Når man spurte ham om hvordan han hadde det, ga han beskjed, men han klaget aldri, og lot aldri humøret bli påvirket av det, så hvis man ville vite hvordan det sto til, måtte man spørre.

Henry hadde oppdaget det ved en ren tilfeldighet. En dag de var i arkivet på tinghuset for å gå gjennom et skjøte på en eiendom, var Atticus blitt kritthvit da han løftet ut en tung pantelånsbok, og boken hadde havnet på gulvet. «Hva er det?» hadde Henry sagt. «Leddgikt. Kan du løfte den opp for meg?» sa Atticus. Henry spurte hvor lenge han hadde hatt det, og Atticus svarte et halvt år. Visste Jean Louise om det? Nei. Da var det best han fortalte henne det. «Hvis du sier det til henne, vil hun komme hit for å pleie meg. Det eneste botemiddelet er å ikke la det knekke deg.» Og dermed var samtalen avsluttet.

«Vil du kjøre?» sa Henry.

«Ikke vær dum», sa hun. Hun var en habil sjåfør, men hun kunne ikke fordra å bakse med noen form for mekanikk mer komplisert enn en sikkerhetsnål. Å legge sammen fluktstoler var en kilde til stor irritasjon, hun hadde aldri lært å sykle eller å skrive på maskin, og når hun fisket, brukte hun en kjepp. Hennes yndlingssport var golf, for der var de grunnleggende prinsippene en kølle, en liten ball, og en sinnstilstand.

Grønn av misunnelse så hun nå hvor avslappet Henry håndterte bilen. Bilen er tjeneren hans, tenkte hun. «Servostyring? Automatgir?» sa hun.

«Jepp», sa han.

«Men hva om alt klapper sammen og du ikke kan gire? Da sitter du vel i saksa, hva?»

«Men alt kommer ikke til å klappe sammen.»

«Hvordan kan du være sikker på det?»

«Det er det som kalles tillit. Kom hit.»

Tillit til General Motors. Hun la hodet mot skulderen hans.

«Hank», sa hun nå. «Hva var det egentlig som skjedde?»

Dette var en gammel vits mellom dem. Et lyserødt arr begynte under det høyre øyet hans, strakte seg ned til nesevingen, og gikk videre i en diagonal stripe over overleppen. Bak denne leppen var det seks løstenner som ikke engang Jean Louise kunne overtale ham til å ta ut og vise henne. Han kom hjem fra krigen med dem. En tysker, som først og fremst hadde vært opptatt av å uttrykke sin misnøye med at krigen var over, hadde slått til ham i ansiktet med en geværkolbe. Jean Louise hadde valgt å tro på sannsynligheten i denne historien: Med kanoner som dundret i det fjerne, B-17-fly, V-bomber og så videre, hadde Henry trolig ikke vært i nærheten av en tysker.

«Okay, vennen», sa han. «Vi var nede i en kjeller i Berlin. Alle hadde fått for mye å drikke, og noen begynte å slåss – du vil ha en versjon du kan tro på, ikke sant? Kan du nå gifte deg med meg?»

«Ikke ennå.»

«Hvorfor ikke?»

«Jeg vil være som doktor Schweitzer og ha det moro til jeg blir tredve.»

«Han hadde det moro, det skal være sikkert og visst», sa Henry dystert.

Jean Louise flyttet på seg under armen hans. «Du vet hva jeg mener», sa hun.

«Ja.»

Det fantes ingen ung mann prektigere enn Henry Clinton, sa folk i Maycomb. Jean Louise var enig. Henry kom fra den sørlige delen av kommunen. Faren hans hadde forlatt moren like etter at Henry ble født, og dag og natt slet hun i den lille landhandelen sin for at Henry skulle få komme på skole i Maycomb. Fra da Henry fylte tolv, losjerte han i huset på den andre siden av gaten der familien Finch bodde, og dette i seg selv ga ham en høyere rang: Han var sin egen herre, uavhengig av autoriteter som kokker, gartnere og foreldre. Han var dessuten fire år eldre enn henne, og det gjorde en forskjell på den tiden. Han ertet henne, og hun tilba ham. Da han var fjorten, døde moren hans, og hun etterlot ham praktisk talt ingenting. Atticus Finch tok hånd om den beskjedne pengesummen etter salget av landhandelen – det var ikke stort igjen da begravelsen var betalt – og i all hemmelighet supplerte han den med egne penger og skaffet Henry en jobb i kolonialbutikken Jitney Jungle etter skoletid. Henry ble ferdig med skolen og begynte i militæret, og etter krigen tok han fatt på jusstudier ved universitetet.

Det var omtrent på den tiden Jean Louises bror døde brått, og da dette marerittet var over, begynte Atticus, som hadde tenkt å overlate praksisen til sin sønn, å se seg om etter en annen ung mann. Det falt naturlig å engasjere Henry, og etter hvert ble Henry Atticus’ ben, øyne og hender. Henry hadde alltid respektert Atticus Finch, og det varte ikke lenge før denne følelsen gikk over i hengivenhet og Henry betraktet ham som en far.

Han betraktet ikke Jean Louise som en søster. I årene da han var i krigen og senere ved universitetet, var hun blitt forvandlet fra å være en uregjerlig, hardtslående skikkelse i snekkerbukse, til å bli en ikke urimelig etterligning av et menneske. Han begynte å invitere henne ut når hun kom hjem på sitt årlige to uker lange besøk, og selv om hun fortsatt beveget seg som en tretten år gammel gutt og foraktet nesten all feminin pynt, var det noe så intenst feminint ved henne at han ble forelsket i henne. Hun var enkel å se på, og for det meste enkel å være sammen med, men hun var på ingen måte en enkel person. Hun var preget av en rastløshet han ikke forsto, men han visste at hun var den rette for ham. Han ønsket å ta vare på henne, og han ønsket å gifte seg med henne.

«Lei av New York?» sa han.

«Nei.»

«Gi meg frie hender disse to ukene, så lover jeg at du vil gå lei av den byen.»

«Er det et uanstendig forslag?»

«Ja.»

«Dra til helvete, da.»

Henry stanset bilen. Han slo av tenningen, snudde seg rundt og så på henne. Hun visste når han ble alvorlig, for da skjøt den kortklipte frisyren bust som en sint børste, han rødmet, og arret ble enda mer markert.

«Kjære Dem, vil De at jeg skal ordlegge meg som en gentleman? Frøken Jean Louise, jeg befinner meg nå i en økonomisk stilling der jeg er i stand til å forsørge to personer. Lik Israel i fordums tid har jeg tjent for Dem i syv år på universitetets vingårder, og deretter på beitemarkene på Deres fars kontor –»

«Jeg skal be Atticus om å gi deg syv år til.»

«Så slemt.»

«Dessuten», sa hun, «var det Jakob. Nei forresten, de var visst en og samme person. De skifter alltid navn for hvert tredje vers. Hvordan står det til med tante?»

«Du vet inderlig vel at det har stått utmerket til med henne i tredve år. Ikke skift tema.»

Jean Louise hevet øyebrynene. «Henry», sa hun strengt, «jeg kan ha et forhold til deg, men jeg vil ikke gifte meg med deg.»

Det var helt riktig.

«Ikke vær så barnslig, Jean Louise!» glefset Henry, og i et anfall av forglemmelse glemte han General Motors’ siste nyvinning og skulle til å gripe etter en girspak og tråkke på en kløtsj. Siden noen slike ikke fantes, vred han sint om på tenningen, trykket på noen knapper, og den store bilen gled jevnt og glatt nedover hovedveien.

«Treg på starten, hva?» sa hun. «Duger ikke til bykjøring.»

Henry glodde olmt på henne. «Hva mener du med det?»

I løpet av et kort øyeblikk kunne dette utvikle seg til en krangel. Han mente alvor. Det var best hun fikk ham rasende og stoppet munnen på ham, slik at hun fikk tid til å tenke seg om.

«Hvor har du fått tak i det grusomme slipset?» sa hun.

Nå.

Hun var nesten forelsket i ham. Nei, det er umulig, tenkte hun: Enten er man det, eller så er man det ikke. Kjærlighet er det eneste i denne verden som er helt utvetydig. Det finnes selvsagt ulike former for kjærlighet, men felles for dem alle er at enten så elsker man, eller så elsker man ikke.

Hun var et menneske som, når hun ble presentert for en lett utvei, alltid valgte den vanskeligste veien. I dette tilfellet ville det enkleste være å gifte seg med Hank og la ham arbeide for henne. Etter noen år, når barna var blitt midjehøye, ville mannen hun egentlig skulle ha giftet seg med, dukke opp. Det ville føre til selvransakelse, hjerte og smerte, lengselsfulle blikk på trappen foran postkontoret, og elendighet for alle parter. Når alle til slutt hadde skreket fra seg og utvist storsinnethet, ville det ikke være annet igjen enn et stusslig lite sidesprang av den sorten som var så vanlig i sosietetsklubbene i Birmingham, og et selvskapt privat inferno utstyrt med de siste elektriske hjelpemidler fra Westinghouse. Hank fortjente ikke det.

Nei. Her og nå ville hun fortsette på sin fruktesløse ferd som peppermø. Hun gjorde et forsøk på å gjenopprette freden med æren i behold:

«Jeg beklager, jeg er virkelig lei for det, vennen min», sa hun, og mente det.

«Det er greit», sa Henry og klappet henne på kneet. «Men noen ganger har jeg mest lyst til å kvele deg.»

«Jeg vet jeg er slem.»

Henry så på henne. «Du er en raring, søte deg. Du greier ikke å late som.»

Hun så på ham. «Hva mener du?»

«Kvinner flest pleier å smile og være enige med en mann i alt inntil de har fått kloa i ham. De skjuler tankene sine. Men du, når du føler deg slem, ja, da er du slem.»

«Er det ikke bedre å la en mann få vite hva han innlater seg på?»

«Jo, men skjønner du ikke at du aldri vil få tak i en mann på den måten?»

Hun bet i seg den mest åpenbare kommentaren, og sa: «Hvordan skal jeg te meg for å bli en forførerske?»

Henry var kommet på glid nå. Han var tredve år, og kunne gi råd. Kanskje fordi han var sakfører. «For det første», sa han sindig, «må du holde munn. Du må ikke diskutere med en mann, og særlig ikke når du vet at du har overtaket på ham. Smil mye. Få ham til å føle seg stor. Fortell ham hvor fantastisk han er, gi ham oppvartning.»

Hun sendte ham et strålende smil og sa: «Hank, jeg er enig i alt du har sagt. Du er det skarpsindigste mennesket jeg har møtt på mange år, du er over én åtti på strømpelesten, og kan jeg få tenne sigaretten for deg? Hva synes du?»

«Forferdelig.»

De var venner igjen.