Pierre Lemaitre

Rosy & John

Oversatt av Christina Revold

Om forfatteren

PIERRE LEMAITRE er født 1956 i Paris. Han har i mange år undervist i litteratur før han viet sin tid til å skrive. Alex var hans første roman på norsk. Siden kom Irène og med Camille er Verhoeven-trilogien komplett. I 2013 vant han den prestisje-tunge Goncourtprisen for sin roman

Vi ses der oppe (på norsk 2015). Lemaitre har vunnet den store britiske CWAs International Golden Dagger hele tre ganger, for Alex, for Irène og for Vi ses der oppe. Rosy & John er et bonusspor om Camille Verhoeven.

Foto: © Thierry Rajic / Figure

Innledningssitatet på side syv er hentet fra:

Marcel Proust, PÅ SPORET AV DEN TAPTE TID, I skyggen av piker i blomst, oversatt av Anne-Lisa Amadou, Gyldendal, 2000

Tilbakemeldinger vedrørende denne boken kan sendes til ebok@aschehoug.no

Originalens tittel:

Rosy & John

Copyright © Librairie Générale Française, 2013

Norsk utgave © 2019 H. Aschehoug & Co. (W. Nygaard), Oslo

www.aschehoug.no

Tilrettelagt for EPUB av Type-it AS, Trondheim 2019

ISBN 978-82-03-37561-3

Til Pascaline

Til Dominique og Jean-Paul Vormus

med vennlig hilsen

Og der er tilfelle (sjeldne riktignok)

da det beste middel til å vinne tid,

er å skifte oppholdssted.

MARCEL PROUST

I skyggen av piker i blomst

Første dag

17.00

Det uforutsette møtet som kommer til å vippe livet ditt ut av kurs, det tynne laget med hålke du ikke ser, svaret du lirer av deg uten å tenke deg om … Det kan ta under et tiendedels sekund før det ugjenkallelige skjer.

Se på den lille gutten på åtte år, for eksempel. Tar han det ene skrittet til siden, vil alt forandre seg, for alltid. Moren hadde fått sin skjebne spådd, og kortene sa at hun skulle bli enke innen et år. Hikstende, med de knyttete nevene presset mot brystet, betrodde hun seg til sønnen. Jeg måtte jo fortelle det til noen, skjønner du vel? Gutten hadde egentlig aldri tenkt på at faren kunne dø, for ham var faren uforgjengelig. Nå lever han i frykt. Noen mødre, altså … Hun her er tretti år, men er like moden som en tenåring. Spådommen har hun glemt for lenge siden (i tillegg til en viss tankeløshet, er hun ganske glemsom, den ene tanken avløser den neste tidvis smertelig fort). For den lille gutten hennes er saken en helt annen. Han er fullstendig oppslukt av denne heksehistorien, han snakker ikke med noen om det, har mareritt etter mareritt. Noen dager gjør tanken på farens død ham nesten syk, før den forsvinner i uker av gangen, som ved et trylleslag. Når den vender tilbake, er det med dobbelt styrke, av og til slår den bokstavelig talt beina vekk under ham, så han må holde seg fast i noe, eller sette seg.

Hver gang trusselen dukker opp igjen, utfører han alle slags besvergende ritualer, overbevist om at hvis faren dør, vil det være hans feil.

I dag er det «hvis jeg ikke tråkker på strekene på fortauet, dør ikke faren min». Det teller bare fra bakeriet og bortover.

Han puster nesten ikke etter at han har gått hjemmefra, og det er langt til musikkskolen. Han har en følelse av at han ikke kommer til å lykkes denne gangen, men kommer ikke på noen god grunn til å la det være. Én gate, to gater, han kan allerede se bulevarden, men uroen vokser i ham, og han føler at jo nærmere han kommer bestemmelsesstedet, desto mer nærmer han seg katastrofen. Han går med blikket klistret til fortauet, klarinettetuiet dingler bare så vidt i hånden hans. Han svetter. Han er to hundre meter fra musikkskolen. Hvem vet hvorfor – en forutanelse, kanskje –, får gutten til å løfte blikket, og plutselig ser han sin far komme fra motsatt retning. På dette stedet på gaten er man tvunget til å gå utenom et stillas, på en overgang av treverk som ligger nært opptil veien. Det er en smal passasje. Med fremskutt skulder, baner faren seg vei med bestemte skritt. Når han går på den måten, ser det ut som om ingenting kan stanse ham. Gutten er overrasket, for det er sjelden å se ham på hjemveien så tidlig.

Bildene som følger, etser seg fast i hukommelsen hans som i langsom film.

For dette ene sekundets uoppmerksomhet er åpenbart nok, tiden det tar å hente seg inn og senke blikket, barnet har bråstoppet: han har satt ned foten midt på sementstreken …

Faren kommer altså til å dø, det er skjebnebestemt.

Ja, de ugjenkallelige hendelsene inntreffer med en forbløffende hurtighet.

Ta også denne jenta, noen få meter bak den lille gutten vår. Ikke spesielt pen, økonomistudent, har aldri ligget med noen. Hun sier bare at «anledningen aldri har budt seg», det er atskillig mer komplisert enn det, men det spiller ingen rolle, det er mai måned, hun er tjueto år, og det er alt som betyr noe, for i nøyaktig dette øyeblikket står hun på hjørnet av Rue Joseph-Merlin foran en mann som begjærer henne; det er derfor han har invitert henne ut, for å si at han begjærer henne. Hun trenger bare svare ja eller nei for at alt skal vippe den ene eller den andre veien. Og ikke bare hva det prosaiske spørsmålet om hennes uskyld angår. For hun kommer til å si nei. Mannen vil da forsikre henne om at han forstår (særlig …), hun kommer til å følge ham med blikket, og akkurat idet hun begynner å angre på at hun avviste ham, og lurer på om hun skal rope ham tilbake …

For sent.

Eksplosjonen er så kraftig at den får hele nabolaget til å riste. Det er som et jordskjelv, lufttrykket kan merkes i hundre meters omkrets.

I brøkdelen av et sekund ser den lille gutten farens lange kropp fly til værs, som etter et slag fra en kjempehånd. Den unge jenta rekker bare så vidt å åpne munnen, hennes eks-fremtidige elsker er allerede slynget opp i luften og styrter, med hodet først, gjennom butikkvinduet til Women’s Secret.

Det ligger mange butikker på Rue Joseph-Merlin. Klesbutikker, skobutikker, kolonialer, renserier, apotek …, det er den livligste handlegaten i området, ønsker man et større utvalg må man dra helt til Pradelle. Det er den 20. mai, solen har skint sommerlig i flere dager, klokken er fem, det er nesten så man skulle tro det var juli, det frister å ta en aperitiff på en av fortauskafeene, det vrimler av folk overalt, hvilket betyr at det ikke bare er en katastrofe når bomben går av, men også høyst urettferdig.

Når det er sagt, hadde verden vært rettferdig …

De forbipasserende som er blitt slått til jorden, holder armene beskyttende over hodet. En kvinne i mønstret kjole er blitt kastet bakover, hodet smalt brutalt inn i rekkverket på overgangen som fører forbi stillaset. På partallssiden av veien ble en mann som var i ferd med å gå av mopeden sin, meid ned av en tverrbjelke som dukket opp ut av det blå, den traff ham i midjen og delte ham nærmest i to; han har fortsatt hjelmen på, men det er tvilsomt om det er dét som vil redde livet hans.

Etter lyden av eksplosjonen følger en øredøvende, metallisk larm: Litt forsinket etter detonasjonen, som om det hadde tenkt seg om et øyeblikk, hever det enorme stillaset seg noen centimeter opp fra bakken, før det deretter raser voldsomt sammen. På fortauet på den andre siden av gaten, oddetallssiden, løfter en ung jente i hvite støvletter med høy hæl blikket, og ser stålrørene gå i oppløsning høyt der oppe på himmelen, lik et fyrverkeri, før de kommer styrtende ned mot henne, langsomt, men ubønnhørlig …

Eksplosjonen smadrer vindusrutene, bilene og alt som går gjennom de forbipasserendes hoder. I noen lange sekunder er det ingen som tenker, som om også tankene er blåst ut, lik stearinlys. Selv de sedvanlige lydene er som visket ut, og en dyster stillhet hviler over området, foruroligende, nesten dirrende, som om hele byen er død, drept på stedet.

Da informasjonen endelig får tatt tilstrekkelig sats, baner den seg vei inn i folks sinn. I fasadene åpnes nølende de av vinduene som ikke er gått i tusen knas, og noen forvirrete ansikter kommer til syne.

Nede på gaten reiser de som har unnsluppet katastrofen seg, og ser lamslått på det nye landskapet rundt dem.

En by i krig.

Butikkvinduene og alt i dem er ødelagt, to vegger bak stillaset er rast sammen og har fremkalt en sky av murpuss som langsomt daler ned overalt som skitten snø. Det mest iøynefallende er likevel haugen med metallstenger og kryssfinerplater som dekker deler av gaten, fire etasjer med stålrør er ikke til å kimse av. Alt sammen er falt nærmest loddrett i bakken, og har lagt seg over to biler som står parkert langs fortauskanten. Rørene i haugen stritter til værs, lik en gigantisk pønksveis.

Hvor mange ligger under murbrokkene, glasskårene og asfaltbitene? Umulig å si.

Det man ser, er noen kropper som ligger utstrakt her og der, jord, sand, denne murpussen overalt, samt noen forbløffende detaljer, som den dekorerte blå uniformsjakken på en kleshenger, dinglende fra et innkjøring forbudt-skilt. Etter jordskjelv, i ruinene av sammenraste hus, ser man det ofte; en vugge, en dukke, en brudekrans, små gjenstander Gud tilsynelatende har lagt der med nennsom hånd for å fortelle at med ham må alt forstås på et høyere plan.

Foran øynene på sønnen har faren foretatt en forunderlig reise. Eksplosjonen som tok tak i ham idet han befant seg på plankeovergangen, løftet ham opp fra bakken og plasserte ham på fronten av en parkert varebil. Der sitter han, urørlig, liksom klar til å spille et slag domino med sønnen, bortsett fra at blikket er tomt, ansiktet blodig og hodet er bikket over på siden, som om han prøver å løse opp i en stiv nakke.

Den lille gutten er også blitt blåst til værs av detonasjonen. Han ligger med åpne øyne og kinnet mot bakken foran porten som satte en stopper for ferden hans, han har fortsatt klarinettetuiet i hånden, men lokket er åpent, instrumentet er borte, det blir aldri gjenfunnet.

Sirenene har allerede begynt å hyle.

Forfjamselsen viker for travel aktivitet, handlekraft, bistand, dyktige folk som haster bort til de utstrakte kroppene.

Noen reiser seg med møde, faller ned igjen på kne, kraftløse.

Etter bestyrtelsens taushet følger en økende larm fra skrik, hyl, instrukser, fløyter.

Jamringen blir overdøvet av bilenes tuting.