@ Gyldendal Norsk forlag 2006

Elektronisk utgave @ Gyldendal Norsk forlag 2009

Produsert i ePub av: Type-it AS, Trondheim 2009

Originalomslag: Bjørn Kulseth

ISBN 978-82-0539968-6

Bokomtale

Språkforskeren Pål Bentzen forelsker seg i kollegaen Nanna Klev, de arbeider

ved det prestisjetunge Institutt for futuristisk lingvistikk. Nanna holder

på med et stort og ambisiøst prosjekt, og Pål skal hjelpe henne. Påls sinn

ville bare ha vært fylt av søte fantasier om Nanna og ham selv,

avlydsrekker, vitenskapelige gjennombrudd og påfølgende berømmelse – hadde

det ikke vært for Edith Rinkel. Den femtiårige professoren liker ikke mye,

men det hun liker, liker hun svært godt: vakre sko, lodne humler, unge menn.

Men først og fremst faget.

Helene Uri er lingvist, og hun har arbeidet som språkforsker. Hun var ansatt

ved Universitetet i Oslo i tolv år. De beste blant oss er en roman. Det

meste som står i den, er løgn. Men denne beretningen kunne ikke blitt til om

hun hadde hatt en annen arbeidsplass.

Om Helene Uri

Helene Uri har doktorgrad i språkvitenskap og arbeidet i tolv år ved Universitetet i Oslo før hun sa opp jobben for å begynne å skrive på heltid.

I tillegg til sin skjønnlitterære produksjon utgir Helene Uri en rekke fagbøker innen lingvistikk. Uri er oversatt/under oversettelse til flere språk, blant annet dansk, svensk, tysk, engelsk, fransk, spansk og japansk.

www.heleneuri.no

Helene Uri

De beste blant oss

Roman

Ja gi mig de beste blandt dere, og jeg skal gi dere alt.

[…]

Kan hende det gjelder å redde vår jord. De beste blandt dere er kalt.

Fra «Revolusjonens røst» av Rudolf Nilsen

Del I

Det er skrækkeligt med de lærde Folk,

de bær saadan Avind til hverandre,

og den eene kand ikke lide, at den anden er ogsaa lærd.

Fra Erasmus Montanus av Ludvig Holberg

En høy, rødhåret mann går med lange skritt over den brolagte plassen mellom Det samfunnsvitenskapelige og Det humanistiske fakultet. Det er ganske mange på plassen, for dette er en av de første varme dagene. Det er tidlig i årets femte måned, men universitetsåret nærmer seg slutten.

Flere er på vei mot noe, men ingen ser ut til å ha hastverk. De forflytter seg rolig mot målet sitt, som kanskje er en forelesning, et seminar, en kaffepause eller et forbudt stevnemøte. Men langt de fleste av menneskene på plassen har åpenbart ikke noe umiddelbart mål. De tar livet med ro og vender vinterbleke ansikter opp mot solen. Et par aldrende professorer vandrer rundt med hendene på ryggen mens de snakker fag, en gruppe yngre ansatte stikker hodene sammen og hvisker. Studentene sitter tett i tett på benker og i trappene opp mot Niels Treschows hus. Ved de få bordene som tilhører Kafé Niels, har det ikke vært en eneste ledig plass å oppdrive på timevis.

Den rødhårede går raskt. Han nikker til noen kolleger, smiler gjenkjennende til en flokk studenter, hilser flott med hånden til pannen mot en vaskedame som unner seg en sigarett i et lunt hjørne. Men mange flere enn disse legger merke til ham. Han skiller seg ut, kanskje først og fremst i kraft av tempoet sitt og energien som stiger opp og ut av kroppen hans. Og det er noe i måten han beveger seg på, som gjør at folk antar at han er en lykkelig mann. Det har de rett i; den rødhårede er en lykkelig mann, og i månedene som ligger foran ham, skal han komme til å bli enda lykkeligere.

Nå skrår han over plenen mellom Sophus Bugges hus, Henrik Wergelands hus og Problemveien, og snart er han på metallbroen som strekker seg fra universitetsområdet og ned i Forskningsparken. Han stopper omtrent midt på broen, herfra kan han se den storslåtte bygningen der han har kontoret sitt. I denne bygningen holder Institutt for futuristisk lingvistikk til. Det er et fem etasjer høyt prakthus i polert granitt og marmor med store vinduer. Glassflatene reflekterer sollyset, og den milde maisolen blir kastet tilbake i ansiktet hans. Så skarpt og ubehagelig blir lyset at han må knipe øynene beskyttende sammen. Solen blinder ham nesten, men han smiler. Et stort, gutteaktig smil, det smilet som pleier å få kvinner til å falle som overmoden frukt i favnen hans.

Samtidig som den rødhårede, høye mannen står smilende med smale, mysende øyne omtrent midtveis på broen og nyter synet av sin egen arbeidsplass, tramper professor Edith Rinkel av irritasjon inne på et av kontorene i bygget. Kontoret har riktignok utsikt mot broen, men professoren har hodet vendt mot en student. Nei, professor Rinkel ser ikke sin rødhårede kollega. Hun stirrer på studenten, som sitter med baken ytterst på setet i besøksstolen og med fremstrakte, skrevende ben.

Studentens hjelpeløshet og enfold blir bare fremhevet av hans selvsikkerhet, synes professor Rinkel, og det utløser dessuten en sterk lyst til å kaste manusbunken i hodet på ham. Hun gir selvsagt ikke etter for den lysten, men nøyer seg altså med å stampe foten sin i gulvet under skrivebordet én gang per stavelse mens hun sier: Jeg har allerede forklart deg hvorfor det avsnittet ikke kan stå sånn.

Det blir nøyaktig 20 tramp i gulvet, 20 taktfaste, dempede drønn av undertrykt sinne og irritasjon. Studenten tier, svelger, stirrer ned, sikkerheten hans har minket betraktelig. Pannen hans er blank av svette, og i den venstre tinningen pulserer en oppsvulmet åre.

Vet du hva? Jeg tror rett og slett at vi begge kaster bort tiden, fortsetter Edith Rinkel utsøkt vennlig. Jeg er ingen spesialpedagog, skjønner du. Jeg har verken kompetanse, tid eller tålmodighet til å tilrettelegge veiledningen for studenter som åpenbart har særlige behov. Jeg synes ikke du er egnet til å ta mastergraden.

Du får iallfall finne deg en annen veileder, avslutter hun – forsonende, synes hun selv. Hun rekker ham bunken med ark. Hun regner det som sikkert at arkene aldri skal bli til en ferdig masteroppgave. Hun tror at hun nå har revet ned den sorgløse selvtilliten studenten var i besittelse av da han for tre måneder siden påbegynte skrivingen av oppgaven med arbeidstittelen Hvordan bøyer barn substantiv i år 2108? En futuristisk-morfologisk studie.

Studenten forlater, uten å se opp en eneste gang, Edith Rinkels dobbeltkontor. Den høye, rødhårede mannen kommer inn i korridoren akkurat tidsnok til å se ham forsvinne inn i heisen, og dermed forsvinner studenten også fra denne historien, inntil han dukker opp igjen i et lite glimt helt mot slutten. For det skal vise seg at Edith Rinkel denne gangen tar feil: Studenten skal faktisk komme til å fullføre masteroppgaven.

Den rødhårede mannen gjør seg klar til å låse opp kontoret sitt, som er tvers over gangen for Edith Rinkels. Han lager en hel liten seremoni ut av det, betrakter nøkkelen kjærlig før han stikker den i låsen, holder nøkkelen i låsen i noen sekunder før han vrir rundt. Han gjør det med åpenbar stolthet, lik den man kan se hos førsteklassinger som trær på seg sin skinnende gule skolesekk, eller hos en nybakt bachelor som endelig får eksamenspapirene sine i hendene.

Før han trykker ned dørhåndtaket, ser han en stund på skiltet på veggen ved siden av døren. Han lyser, han kan simpelthen ikke la være å lyse, når han leser de tre ordene på det mørkegrå skiltet:

Pål Bentzen

Forsker

Ja, Pål Bentzen, den rødhårede lingvist, lyser virkelig av livsglede, av energisk lykke, av selvtilfredshet denne maidagen – til tross for at han godt vet at mange synes at han ikke burde ha hatt den stillingen han har, at han rett og slett ikke fortjener den.

Edith Rinkel ble sittende ved skrivebordet sitt, og den høyvristede, lille foten fortsatte en stund å steppe stridslystent i gulvet. Hun foraktet tungnemme mennesker, ikke tungnemme mennesker per se, men tungnemme mennesker som ikke kjente sin begrensning. Det var hennes ærlige mening at denne studenten ikke burde ha fortsatt studiene etter avlagt bachelorgrad. På dette punktet hadde hun ingen anfektelser, men anså det som sin plikt å fortelle ham hvordan hun syntes det forholdt seg.

I vinduskarmen surret et insekt, en stor, lodden humle; rasende fløy den rett mot glassruten, gang etter gang. Det var en dronning. Det er bare dronningene som overlever vinteren, så de bærer et stort ansvar. Det er dronninghumlene som skal føre slekten videre, som skal danne en koloni. Nå måtte den finne et sted der den kunne bygge bol og legge eggene den hadde båret i seg hele vinteren. Humlen kastet seg fortvilet mot vinduet på Edith Rinkels kontor. Den ville simpelthen gjøre det den var skapt for, det instinktene dens sa at den skulle, men noe den ikke skjønte hva var, hindret den.

Grepet av en sterk medfølelse åpnet Edith Rinkel vinduet på gløtt, deretter tok hun etter humlen med begge hender og lukket den varsomt inn, før hun førte fangen i fingerburet ut gjennom vindussprekken og slapp den fri. Humlen fløy av gårde, rett mot maihimmelen, som var påfallende blå i dag, la hun merke til, den samme fargen som var blitt valgt for hennes fakultet, Det humanistiske, en sterk, klar blåfarge. En fakultetsblå himmel, tenkte Edith Rinkel, og hun innbilte seg med det samme at hun hørte humlens summende takksigelser i det fjerne. Hun smilte av sin egen barnaktighet (humletakksigelser! fakultetsblå!), men hun var i det minste blitt i godt humør igjen, og full av arbeidsglede og iver satte hun seg til ved pc-en og fortsatte der hun slapp da den imbesille studenten dukket opp.

Det kom ikke til å bli noen lunsj i kantinen i dag, hun bestemte seg for å bli ferdig med dette kapitlet nå, hun fikk ta et par knekkebrød fra pakken hun alltid hadde i skuffen, i stedet. Det var intet stort offer for Edith Rinkel, hun foretrakk på mange måter påleggsløst knekkebrød og sitt eget selskap fremfor ferske rundstykker og kollegenes tåpelige prat. For dette er historien om en professor, oppslukt av faget sitt, av sin egen dyktighet. Dette er Edith Rinkels historie. Men det er jo slett ikke bare hennes historie. Det er også Pål Bentzens historie, forskerens historie, den rødhårede lingvistens historie.

Å begynne å fortelle en historie er egentlig en umulighet, eller rettere sagt: Å vite hvor og når den begynner, er umulig, for livet er en linje fra fødsel til død, en eneste sammenhengende linje, sekund for sekund bygger linjen seg frem, skaper seg selv. Av og til er det som om linjen løper av gårde, og av og til slentrer den så langsomt at det nesten føles som om livet står stille. Noen ganger er linjen bratt oppadstigende, det skjer gode ting i livet, og det er ikke uvanlig å si at livsgleden er på topp. Men somme tider stuper linjen rett ned, lysten til å leve er på bunnivå.

Det er ikke tabloidavisene som har funnet opp denne streken som symboliserer livet, og som peker oppover når behagelige episoder inntreffer, og nedover når man har det vondt. Edith Rinkel og Pål Bentzen er språkvitere. De er lingvister. Og i kraft av sitt yrke har de begge selvsagt lest det innenfor språkviternes kretser velkjente verket Metaphors We Live By, fra tidlig åttitall – denne klassiske boken av Lakoff og Johnson, som viser at vi bruker språkbilder hele tiden, at hverdagsspråket er fullt av dem, og at bildene ofte er universelle, at de i stor grad er basert på fysiske lover i den virkelige verden og på egenskaper ved menneskekroppen. Opp er bra, ned er dårlig. Den metaforen er allmennmenneskelig og gjenfinnbar i alle verdens språk.

Nordmenn rister på hodet for å uttrykke nei, bulgarere nikker for å uttrykke det samme. Språket rotokas i Papua Ny-Guinea har bare 11 fonem, til sammenligning har det afrikanske språket !kung hele 141 forskjellige språklyder. Man skriver fra høyre til venstre, eller fra venstre til høyre, i vannrette eller loddrette linjer. De gamle romere og også de nordiske runemestre skrev av og til i slangemønster, først fra venstre til høyre, så fra høyre til venstre, så fra venstre til høyre igjen, som en plogfure nedover steinen. Mye er forskjellig, men sannsynligheten er svært liten for at noen av verdens rundt 6000 språk uttrykker positive sinnsstemninger ved ord som adverbet ned og negative ved adverbet opp.

Dette kunne både Edith Rinkel og Pål Bentzen ha fortalt oss. Edith Rinkel ville absolutt ha likt å gjøre det. Hun ville ha holdt en kort og gnistrende skarp introduksjonsforelesning om Lakoff, Johnson og kognitiv lingvistikk, sannsynligvis ville hun ha lagt vekt på kritikken av teorien, hun ville i hvert fall ikke hatt samvittighet til å utelate innsigelsene. Hadde hun hatt mistanke om at tilhørerne ikke hang med, ville hun etter en stund ha nikket kort, snudd seg og forlatt oss. Hælene på de svært elegante skoene hennes ville ha klapret bortover korridoren. Og vi, tilhørerne, ville ha stått igjen og sett etter henne.

Pål Bentzen på sin side ville ha elsket å fortelle om Lakoff og Johnsons bok, og han ville garantert ha sjarmert sine lyttere. Ja, han ville ha sjarmert oss. For Pål Bentzen sjarmerer ofte sine medmennesker, særlig de kvinnelige. Han ville ha valgt ut de mest spektakulære eksemplene, de mest minneverdige avsnittene. Han ville ha gestikulert med armene, og luggen hadde antagelig falt ned i pannen hans. Pål Bentzens dype og sonore stemme bærer langt, og han ville ha snakket raskt og sikkert. Den store nesen hadde tegnet en arrogant trekant i luften. Men han ville ha hatt rødlette kinn, en blanding av sterk iver og en nesten glemt sjenanse, en sjenanse som oppstod etter en hendelse i ungdomsårene: Hendelsen. Pål refererer alltid til det som skjedde, som Hendelsen, i bestemt form og med en forbokstav så stor at den er tydelig også i tale – til tross for Hendelsens objektivt sett nokså ubetydelige beskaffenhet.) Og kanskje er Hendelsen den rette begynnelsen for Påls historie?

Vi har bestemt at historien om Edith Rinkel begynte en dag i mai, en varm dag med en høy, og altså fakultetsblå, himmel, en dag Edith Rinkel ble så irritert på en av sine mindre evnerike studenter at hun nektet å veilede ham mer. Det er en tilfeldig, men naturlig begynnelse. Vi kunne godt ha begynt et annet sted. Vi kunne for eksempel ha begynt den dagen Edith Rinkel tiltrådte som professor. Eller vi kunne like godt ha startet historien den gangen hun så den rødlige skyggen som falt fra en full saftkaraffel, og erkjente hva slags menneske hun var. Men vi valgte altså den varme maidagen.

Historien om Pål Bentzen er av en eller annen grunn vanskeligere å finne startpunktet for. Tar kan hende historien om Pål til først den gangen han ble immatrikulert ved Universitetet i Oslo? Han hadde akkurat forlatt tenårene, han hadde tre måneder tidligere avlagt avsluttende eksamen ved en av de videregående skolene i nærheten, han gledet seg så han ikke trodde han skulle få sove natten før immatrikuleringsdagen, men han sov som sedvanlig godt, så godt at han bare med nød og neppe unngikk å komme for sent til den høytidelige seremonien. Da han stod der med borgerbrevet i venstre hånd og det lunkne håndtrykket til rektor som et taktilt minne i den høyre håndflaten, var han fylt med begeistring i en grad som fikk ham til å skamme seg, til å be seg selv om å ta seg sammen, kommandere munnen til å smile mindre bredt, til å undertrykke nynningen som truet med å boble ut av ham.

Eller kanskje skal vi velge et annet punkt på Påls livslinje og si at historien først begynner idet Påls fjerde semester tar til, han har tilbakelagt examen philosophicum, han har påbegynt og avsluttet sine matematiske studier, han har – nærmest i hemmelighet og med en nøye utpønsket nonchalanse – bestått forprøven i fonetikk og språkvitenskap, samt avlagt eksamen i latin grunnfag. Kanskje begynner historien om Pål nettopp da, idet han entrer seminarrom 1102 i Niels Treschows hus, i ellevte etasje, den nest øverste etasjen i det høyeste huset på Blindern, iallfall det høyeste huset på Det historisk-filosofiske fakultet (som det den gang het). For her stiger igjen livslinjen hans bratt, høyt oppover går den, enda høyere enn til ellevte etasje. Ja, kanskje er det da det hele begynner, i det øyeblikket han trer inn i seminarrommet og er blitt student ved Lingvistisk institutt. Ti år etter dette går han i hvert fall i spissen for den tre mann store kappekledde komiteen, på vei inn i Gamle Festsal i universitetets urbygning i Oslo sentrum, for å forsvare sin avhandling Between Scylla and Charybdis: Morphosyntactic Immersion in Latin and Old Norse for graden doctor philosophiae. Et par år senere begynner Pål i sin nye stilling: forsker ved det nokså nylig opprettede Institutt for futuristisk lingvistikk – Futling, blant innvidde. Riktignok er det en midlertidig og ikke en fast stilling (faste vitenskapelige stillinger finnes nesten ikke lenger ved Universitetet i Oslo, og man får dem uhyre sjelden før fylte førti). Det er altså bare en midlertidig stilling, men Pål er likevel nærmere målet, sitt livs mål, enn han noen gang tidligere har vært. Han vet at denne anledningen skal han ikke la gå fra seg. Han vil bli ved universitetet. Det er det han vil.

Men egentlig begynner selvsagt historien om Pål lenge før dette. For eksempel i det øyeblikket da Påls fars sterkeste og mest kampberedte sædcelle nådde frem til målstreken og med et bestemt vrikk med halen trengte seg gjennom hinnen som omgav eggcellen til Påls mor. Hun satte seg opp i snøen, under en gran på vei til Ullevålseter, en vanlig tirsdag, hun var kald på baken, og nå trakk hun stillongsen og skibuksene oppover hoftene igjen. Hun hadde delt kakaoen med ham, hadde fått en halv melkesjokolade til gjengjeld. De hadde fjollet og tullet og funnet tonen (som moren pleide å uttrykke det når hun fortalte Pål om hans tilblivelse), og med ett hadde hun nikkersen i en kringle rundt anklene, iskalde grannåler i ryggen og en fremmed, rødhåret mann mellom lårene. Det drysset snø over dem, og moren pustet tungt inn mot halsen hans, mot mariusgenserens masker.

Nøyaktig ni måneder etterpå, på dagen ni måneder etter unnfangelsen, blir Pål født. (Det er vel den eneste gangen Pål er kommet tidsnok til noe noen gang, sa Påls beste venn Morten til Påls mor da han en gang tilfeldigvis hørte dette.) Kanskje begynner historien den morgenen Påls mor satt i en knitrende ren seng på Ullevål Sykehus, med sønderrevet underliv, verkende bekken og melkesprengte og dermed så ugjenkjennelig store bryster at hun først ikke ville tro at de faktisk var hennes. Den morgenen da hun så ned på sin lille sønn, som allerede som nyfødt viste tegn til en påfallende stor nese, bøyde seg over hans hårløse isse og forsikret ham, og seg selv, om at dette skulle hun klare. Og det gjør hun. Hun klarer det aldeles utmerket alene, hun og Pål i leiligheten hun har arvet etter foreldrene sine, leiligheten på Fagerborg, like nedenfor Vestre Aker kirke.

Vestre Aker kirke, den røde teglsteinskirken med irret klokketårn, som troner på en liten høyde, kirken der både moren og Pål er døpt, moren konfirmert, og besteforeldrene bisatt, dit hun og Pål går hver søndag i mange år for å legge blomster på graven hvor Påls besteforeldre hviler. Pål og moren. Moren og Pål. Alltid de to. Hun og Pål alene, til den dagen da moren gifter seg, også i Vestre Aker kirke.

Eller kanskje, som tidligere antydet, er startpunktet for historien Hendelsen? Det som skjedde om høsten tre år etter morens giftermål. Hendelsen som får Påls livslinje til å stupe bratt nedetter, brattere og brattere i stor fart, så stor fart at Pål så vidt, og bare ved hjelp av sin kjærlige mor, makter å kaste seg av.

Det er viktig å understreke at Hendelsen i seg selv ikke er av en slik karakter at den hos alle uvegerlig ville ha ført til sterke reaksjoner. Hvis en annen enn Pål hadde opplevd det samme som han gjorde, ville det muligens ha gått nokså upåaktet hen i hans eller hennes liv. Men Hendelsen rystet Pål i hans grunnvoller.

Det skjer det året Pål skulle ha konfirmert seg, selvsagt i Vestre Aker kirke, men nå vil han ikke. Det finnes ingen gud, mor, erklærer fjortenåringen, og ansiktet hans er tynt og lite mellom mors sirlig oppstablede dunputer, og mor ser på ham med et fjes så hvitt som mel og sier ham ikke imot. Som sagt er det kanskje her historien burde ha begynt, ved Hendelsen som preger Pål så sterkt, og som for alltid binder ham tett til sin mor. Hendelsen som gjør at moren separerer seg, senere skiller seg, slik at hun og Pål igjen er alene, bare de to, i leiligheten på Fagerborg. Kanskje er dette begynnelsen til Påls historie, den skjellsettende episoden som i flere år gir ham innbilt kameleonhud, fonetisk hyperkonvergens og en tidvis plagsom følelse av skyld.

Men nei, til tross for Hendelsens udiskutable viktighet, for Pål, for moren, for alle som kjenner og skal komme til å kjenne Pål: Det riktigste er å starte historien den dagen Pål møter Nanna Klev. For denne historien om Pål dreier seg ikke om Hendelsen, den dreier seg om universitetet, om Nanna, om Edith Rinkel, om Institutt for futuristisk lingvistikk. Den dreier seg om instituttets ansatte, om instituttbestyrer Paulsen, om forskning, veiledning og undervisning. Om dampende tekopper og om løvet som råtner på Blinderns mange plener. Om studentene der, om den unge Aleksander med rosenhuden. Den dreier seg om hovmod, ærgjerrighet og om vitenskapens rene idealer. Den dreier seg om begjær, om kjærlighet, om sjalusi og misunnelse. Om bedrageriets besettelse og dumhetens arroganse.

Om Edith Rinkel var et vidunderbarn, var det i hvert fall ingen som la merke til det. Men det var heller aldri noen som la merke til de fasene av ufullkommenhet som hun, i likhet med alle andre, nødvendigvis må ha vært igjennom. Eller gjennomgikk hun ikke disse fasene? Ingen kan huske at Edith på noe tidspunkt ikke kunne si r, at hun snakket klossete eller gjorde feil; det var som om da hun åpnet munnen og sa sine første ord, kom de ut som lange perlekjeder av perfekt formede setninger, med tydelig diksjon og utsøkt eleganse. Ingen kan huske at hennes skrivebøker noen gang var preget av skjeve bokstaver og brudd på ortografiske regler («mama er snil» stod aldri å lese i Ediths skrivebøker fra småskoleårene). Rolig og stillferdig, uten å kreve oppmerksomhet fra sine omgivelser, tilegnet Edith seg kunnskaper og behersket det ene området etter det andre med misunnelsesverdig mønstergyldighet.

Edith Rinkel erkjente som elleveåring at hun var helt annerledes enn de to søstrene sine. Eller det vil si: Forstått at hun var annerledes, hadde hun for lenge siden, men en dag erkjente hun at det var et faktum som det ikke gikk an å kjempe imot, ja, hun bestemte seg rent ut sagt for å dyrke annerledesheten sin.

Den ene søsteren var to år eldre enn Edith, den andre var to år yngre. Edith var altså midtsøsteren, like fullt var det tidlig slik at de to søstrene, den yngste og den eldste, søkte sammen og stengte Edith ute fra sitt fellesskap. De gjorde det ikke av uvilje, ikke egentlig, men mer ut fra en intuitiv forståelse av at Edith verken var som dem eller ville være som dem. Ikke bare så de forskjellig ut (Ediths to søstre var spinkle vesener, lyse og vevre, mens Edith selv følte seg klumpete og stor – hun kom tidlig i puberteten og vokste raskt forbi den eldste søsteren) men de tenkte og handlet også helt ulikt.

Faren til de tre søstrene, mangeårig ekspedisjonssjef i Justisdepartementet, var mørk og bred som Edith, mens den hjemmeværende moren var lys og spinkel som de to andre døtrene. Faren var nesten aldri hjemme. Når han ikke var på kontoret, var han på møter i frimurerlosjen, eller han satt på Theatercaféen, røkte sigarer og drakk calvados oppblandet med eplemost (eller når en forkjølelse var i anmarsj, en drink bestående av tre fjerdedeler konjakk og en fjerdedel medbrakt Vademecum, som, i og med at faren aldri ble syk, åpenbart måtte være virkningsfull).

Faren var en streng mann, han utøvde sin makt med stor glede og nidkjærhet, og med et snev av vennligsinnet ondskap, som gav seg utslag i bisarre spøker, både på arbeidet i det støvete departementet og hjemme i den romslige villaen på Vinderen. Han var en mann som satte pris på en god latter, en gang som gutt hadde han en varm solskinnsdag satt vannskålen akkurat så langt unna hunden, som stod bundet i lenken sin, at den ikke nådde bort til den. Fremdeles, som voksen mann, moret han seg over å plukke vinger og ben av fluer og betrakte deres sprellende hjelpeløshet, da runget latteren hans gjennom huset.

Hans departementale undersåtter utførte sine arbeidsoppgaver i redsel og respekt; hans hustru og de tre barna så opp til ham i fryktsom kjærlighet, men trivdes best når han ikke var til stede. Når han en sjelden gang tilbrakte en hel kveld hjemme, hendte det at han kalte inn de tre små døtrene til den innerste stuen, der han residerte i en nedslitt ørelappstol, mens røyken fra pipen (som han foretrakk fremfor sigarene når han var hjemme) fylte rommet med blå virvler. Nå, der er dere, pleide han å si og pekte på dem med pipen: Dans etter min pipe, sa han og lo støyende av sin egen slagferdighet. Deretter bad han dem om å hoppe. Hopp, kommanderte han. De tre søstrene hoppet, flettene, to par lyse og et par nesten sorte, dasket dem i ansiktet, og de ble andpustne og røde i kinnene av anstrengelsen. Faren slo seg på lårene og lo, moren, som hadde fulgt døtrene inn, lo også. Alle var glade når far var glad. Så ut, sa han etter noen minutter, og søstrene tumlet leende og blussende ut. Men fra Edith var syv år gammel, nektet hun å hoppe for faren. Hun ble som vanlig innkalt sammen med søstrene, faren skjente, moren tigget, men hun stod urørlig i midten, mellom to hoppende søstre. Dette gjentok seg flere ganger. Til sist kommenterte ikke lenger faren Ediths ordrenekt, det så nesten ut som om han likte det (men det gjorde ikke moren). Like etter begynte faren å kalle henne for Ed, og til jul det året fikk Edith en insektkasse faren hadde kjøpt til henne. Den hadde 16 små kvadratiske rom, bebodd av 16 insekter, preparert og montert på nål i hver sin lille celle.

Men det var først en varm forsommerdag fire år senere vendepunktet i Ediths liv inntraff. Søstrene hennes på ni og tretten lekte ute i den store haven, hun hørte at de småkjeklet, men da hun kikket ut av vinduet, satt de på plenen med de nesten hvithårede hodene tett mot hverandre, så tett at den enes hår må ha kilt den andre i ansiktet. På et brett ved siden av dem står tre glass (to brukte og ett ubrukt) og en mugge med mammas gode bringebærsaft, muggen glitrer, og solen får saften til å skinne som en rød edelsten, som en kjølig rubin. Mamma hadde bedt henne gå ut i den friske luften: Nå er det så deilig i solen, Edith. Gå ut til søstrene dine, Edith! Men hun hadde nektet. Hun ville heller være inne, hun ville heller lese. Mamma hadde trampet ut (riktignok var det en behersket tramping, for moren var av gammel, fin familie, og de bodde jo også i et pent strøk), og hun hadde sagt noe om at Edith var vrang og trassig, hvorfor skulle hun sitte inne på det halvmørke rommet sitt og lese når hun kunne sitte ute på plenen sammen med søstrene sine og drikke saft? Var hun sjalu på dem, kanskje? Men Edith var slett ikke sjalu, hun var kanskje trassig, men hun ønsket å være inne. Hun foretrakk rommet sitt, stillheten og boken hun holdt på med, fremfor solen, saften og søstrenes stemmer og latter.

Mamma, som så tydelig som hennes oppdragelse tillot det, gav uttrykk for at hun nærmest betraktet Edith som et håpløst tilfelle, kom ikke til Ediths rom flere ganger den dagen. Edith ble sittende og lese i mange timer, i en vidunderlig stillhet, helt til hun var ferdig med boken. (Hadde det enda vært en ordentlig bok, hørte Edith moren si til faren, og hun vet at moren hadde vært mer medgjørlig om boken Edith hadde fordypet seg i, ikke hadde vært en diger bok om insekter, utgitt av Norsk selskap for entomologi, med mye tekst og lite bilder.)

Edith forstår at moren tror at hun straffer Edith. I løpet av ettermiddagen forstår hun at moren betrakter seg selv som slem som ikke kommer og nøder Edith til å gå ut i haven flere ganger. Edith forstår at moren faktisk har dårlig samvittighet for å la Edith sitte på rommet sitt, for Edith forstår at moren ikke evner å fatte at Edith ønsker å være inne og avslutte boken.

Da hun ser ut av vinduet igjen, står solen lavere, hun ser ikke søstrene sine, men bringebærsaften skinner like rød der ute i haven – muggen er igjen full, og hun antar at det er moren som har sørget for det. Og så, mens hun ser på den glitrende saften, står det med ett klart for henne at hun aldri kommer til å bli som dem, og at hun like godt kan slutte å prøve. Det føles som en lettelse.

Her kunne historien om Edith Rinkel ha startet, om vi ikke hadde valgt å la den starte på en helt vanlig dag i mai i stedet. For denne sommerdagen i Ediths barndom var en viktig dag i livet hennes. Det var da hun oppgav å kjempe for å bli en annen enn den hun var ment å være; vissheten om annerledesheten har fra da av styrt valgene hun har tatt. Bare én enkelt gang har Edith Rinkel ikke latt seg styre av dette. Det var da hun som femogtyveåring, med en fersk magistergrad i lingvistikk, gikk oppover kirkegulvet, med hånden på farens sjakettkledde arm, smilende gikk hun mot alteret, der den to år eldre historikeren Bjørnar ventet på henne.

Men mer betegnende for hennes historie, mer typisk for hennes karaktertrekk, er dagen knappe fire år etter, den dagen da separasjonspapirene ble undertegnet. Senere samme dag flyttet Edith inn på en hybel, der hun faktisk bodde til det året hun fylte femogtredve og kjøpte leiligheten i Geitmyrsveien som hun fremdeles bor i, nå en dame som nærmer seg de femti.

Det var ikke det at hun ikke likte å være gift, at hun ikke elsket mannen sin, det var rett og slett det at hun ikke kunne være gift. Et ekteskapelig liv lot seg ikke forene med hennes liv, slik hun måtte og ville leve det. Edith Rinkel hadde nok med seg selv. Hun hadde med andre ord ikke bruk for noen andre, og en ektemann hadde hun verken behov for eller plass til i sin tilværelse.

Edith Rinkel hadde fra hun var liten vært svært glad i mat. Hun hadde god appetitt (hennes mor hadde mang en gang beskyldt henne for å være tøylesløst glupsk), noe som hadde gitt henne en myk, men fast polstring som lå rundt kroppen hennes, jevnt fordelt slik at polstringen overhodet ikke ødela figuren hennes, bare aksentuerte den, og det på en måte som de fleste menn fant uimotståelig. Men ganske tidlig i det fireårige ekteskapet hadde hun ikke klart å nyte maten, og hun gikk raskt ned to klesstørrelser. Hun begynte også å sove dårligere, og gledene ved seksuallivet forsvant. Separasjon var eneste mulighet, og fra den dagen hun flyttet inn på hybelen sin, en mørk og trang hybel, gjenvant hun først appetitten og deretter mykheten i kroppen sin, hun sov som en stein, og utnevnte nokså snart en egnet mann i rollen som elsker, en mann som like lite som henne selv var interessert i emosjonelt engasjement, enn si i kjærlighet av noen varighet.

Edith selv er på ingen måte en kvinne som bevisstløs lar seg drive av gårde, eller som lar andre få slippe til på det hun betrakter som sine domener. Derimot er hun en kvinne som får sterkt ubehag av å ikke ha full kontroll. Men for at seksuallivet skal bli vellykket, må man kunne gi seg hen, et kontrollert avkall på kontroll. Og denne balansegangen mellom kontroll og ikke-kontroll utfører Edith med virtuositet. Bare helt i begynnelsen av sin seksuelle karriere og i ekteskapet hadde ikke Edith Rinkel klart å gi seg hen. Hun fikk altså ikke orgasme, hun fikk ikke sove. Begge deler handler nettopp om det å tørre å miste kontrollen, å oppgi styringen og gi seg hen; enten å gi seg hen til søvnen, som man aldri vet om man våkner opp av, og der underbevisstheten herjer fritt, eller å gi seg hen i nytelse, la et annet menneske se en i en tilstand av oppløsning, glemme alle bekymringer for hvordan man tar seg ut når man er i lystenes vold, skyve unna all skam man har i seg fra barndommen. Men kort tid etter skilsmissen klarte hun det igjen. Og hun kunne dermed også fortsette å bygge sin karriere.

Et par år etter at hun forlot sin mann, disputerte hun (på avhandlingen En diakron studie av preposisjoner i vestgermanske språk), og som enogtredveåring har hun fått fast ansettelse som førsteamanuensis ved Institutt for klassiske og døde språk. I løpet av få år er hun fakultetets yngste dalevende professor, og hun kjøper leiligheten i Geitmyrsveien, som en fornuftig investering, selvsagt – tanken om å skulle skape seg et hyggelig hjem har aldri engang slått Edith Rinkel.