© Gyldendal Norsk Forlag AS 1999

Elektronisk utgave © Gyldendal Norsk Forlag AS 2011

Produsert i ePub av: Type-it AS, Trondheim 2009

Versjon 1, 16.3.2010

ISBN 978-82-05-40115-0

Bokomtale

Matias har kommet tilbake til bygda etter avtjent militærtjeneste. Han tar seg jobb for å tjene penger til studier, har en stund en kjæreste og er mye sammen med kameraten Dennis. Men mest opptatt er han egentlig av «stebestemoren» Bie. Og av å høre historier.

Drivkraften i handlingen er den underliggende tematikken som presenteres allerede i de første setningene: fortielsen, familiens og bygdas måter å hanskes med sine smertepunkter på.

Barringer ble nominert til Brageprisen i 1999.

Terningkast 5. «Kyrre Andreassen er en mann å regne med.»

Ingvar Ambjørnsen, VG

«Det er en fascinerende bok som bekrefter Andreassens posisjon som en av de mest spennende forfatterne vi har i dag.»

Gro Jørstad Nilsen, Klassekampen

Om Kyrre Andreassen

Kyrre Andreassen er født i 1971 på Ringerike. Han bor nå i Drammen.

Han debuterte i 1997 med novellesamlingen Det er her du har venna dine. Kyrre Andreassen er utdannet cand.mag. ved Universitetet i Oslo med fagene idéhistorie, litteraturvitenskap og nordisk. For sin andre bok, romanen Barringer (1999), ble han nominert til Brageprisen. Han har også skrevet og fått oppført to teaterstykker: enakteren Dette stedet (2002) og Polar (2003). Andreassen er tildelt Språklig samlings litteraturpris 2006 for et folkelig, radikalt bokmål i Svendsens Catering.

KYRRE ANDREASSEN

BARRINGER

ROMAN

I

1

Det hendte jeg lå våken om kveldene og prøvde å høre hva foreldrene mine pratet om inne i stua. Jeg fikk sjelden med meg så mye, bare enkelte ord, og ofte lukket de stuedøra slik at det ble enda vanskeligere å forsøke å finne en sammenheng i det de sa. Men hvis de nevnte navnet på en jeg kjente, så jeg for meg det mennesket, eller jeg ble liggende og tenke på et av ordene jeg hørte, og da jeg en kveld hørte en av dem si ordet cancer og den andre gjentok det, trodde jeg de snakket om Knut Knutsen, og jeg tenkte på huset hans på høyden bak garasjen vår hvor han hadde verdensrommet i stua.

Jeg var inne der mange ganger. Knut Knutsen hadde stua full av globuser, teleskop og bøker. Han fortalte og viste og lot meg bruke stjernekikkertene og snurre den hjemmelagde planetglobusen med alle månene. Han var ikke som andre voksne som sa pass på nå, pass på, når du så vidt fikk lov til å prøve noe. Knutsen forklarte bare først, dreide globusen forsiktig rundt så du skjønte hvordan det hele fungerte, hva du måtte gjøre for å få det til, og så gjorde du det, forsiktig.

Hvis teleskopene var skrudd fra hverandre når jeg kom, monterte han dem sammen og vendte dem mot høydedragene oppe på vidda eller utover dalen. Han fant fram bøker, pekte på bildene, streket med fingeren under navnene i bildeteksten, og jeg så på bildene og nikket og deretter lot han meg kikke ut i verdensrommet for å se om jeg kunne gjenkjenne det han hadde vist. Det gikk alltid den veien, fra bildet til virkeligheten, og jeg tenkte at han antakelig hadde gjort motsatt da han selv fylte hodet med stjernebilder, at han først hadde sett noe der ute i mørket og siden lett i bøkene til han fant noe som lignet.

Det har bestandig vært sånn at det første jeg legger merke til når jeg kommer inn i et hus, er lukta, lukta av gulvene og veggene og takene, av tingene og lysene og av menneskene som bor der. Når jeg ser igjen et av menneskene fra et hus jeg har vært inne i, kan jeg framkalle en erindring av lukta og hva jeg tenkte da jeg kjente den. Men lukta som var inne i huset til Knut Knutsen kom alltid like overrumplende; jeg kjente aldri noe spesielt når jeg tråkket over dørstokken, det var først da jeg hadde vært inne der en stund at lukta kom. Den kunne minne om noe som hadde gjæret altfor lenge; tomtebrygg eller noe annet hjemmelagd som var blitt oppbevart i kjelleren i mange år og hvor flaskene eller norgesglassene ikke lenger var tette. Og jeg så alltid for meg det samme når lukta kom sivende: kona hans som jeg visste satt svartkledd ute på kjøkkenet med blikket mot vegguret, og samtidig: noe av det aller første jeg fikk øye på gjennom teleskopet hans; et lys som brant svakere og svakere, følg med, sa han, og pulsen min økte mot en kvalme idet lyset forsvant og jeg vendte meg mot ham og spurte hva det var, og han sa at det er ikke godt å si, men kanskje det lander en meteor i Hannover om noen sekunder, og jeg så for meg en spredning, et høl som krateret i Arizona hvor Knutsen sa at de fant rester på størrelser med hus etter meteoren som nådde jorda for over 50 000 år siden, og jeg tenkte at dette ser du på hver kveld, du ser ting skje, men da jeg skulle til å gå litt seinere, hadde han vel forstått at det hadde vokst i meg og han trommet et par fingre mot panna mi og sa: «Dei har det sikkert fint i Hannover nå. Og flyet er kanskje fortsatt i lufta.»

Ofte så jeg meg rundt for å finne ut hva den spesielle lukta stammet fra, men jeg visste egentlig at den ikke kom fra noe bestemt. Det var lukta av livene de levde, lukta som alltid var der, på kjøkkenet og i gangen, på soverommene og i stua hvor det bare lyste ei lampe om kveldene når Knut Knutsen satt på en av krakkene bak teleskopene. Lampa var en liten spot som var festet på toppen av bokhylla med alle astronomibøkene, og gjenskinnet av den på tregulvet minte om månen Knutsen fortalte om; fasene og rotasjonene, og hver gang jeg var der, kom kona hans før eller seinere inn i stua og spurte om jeg ville ha et glass melk, og jeg sa som oftest ja, og hun ga meg et halvfullt glass og ble gående att og fram over dørstokken mellom stua og kjøkkenet til jeg hadde tømt glasset, jeg tar det, sa hun før jeg fikk satt det fra meg noe sted, og så forsvant hun ut på kjøkkenet igjen hvor springen ble skrudd på, og ikke lenge etter kunne jeg høre lyden av oppvaskbørsten som slipte mot glasset.

Dennis sa det var kona til Knutsen som holdt ham fra å gå dit, kona og det at de visstnok skulle ha tissepotter under senga. De er ikke normale, sa han, men jeg tror alt våset hans var et påskudd for å slippe å være med; jeg er temmelig sikker på at mora hans nektet ham å gå dit. Hun sendte både Dennis og broren på dissenterskolen mens Knut Knutsen året gjennom skreiv leserinnlegg i lokalavisa hvor han blant annet beskyldte dissentermenigheten for fanatisme. Jeg visste ikke det den gang, det er sånt jeg har fått høre seinere, men likevel brydde jeg meg lite om at Dennis ikke slang med. Når jeg gikk derfra var det som om jeg hadde noe andre ikke hadde. Selv om Knut Knutsen hadde vist meg hvordan Jorda snurret rundt, og selv om den ville gjøre det i alle tilfelle og jeg skjønte at det jeg visste egentlig ikke betydde noen ting, var det likevel en forskjell; jeg kunne sette navn på fenomener mange andre ikke kjente til, meteorer, kvasarer, pulsarer, og da jeg lå den kvelden og hørte foreldrene mine snakke om cancer inne i stua, kjente jeg igjen ordet og tenkte at faren min hadde vært i sjukebesøk hos Knut Knutsen og at Knutsen hadde vist ham stjernebildene i Dyrekretsen. Knutsen likte å bruke de latinske navnene på stjernene, og jeg kunne flere av dem; jeg husket Sagittarius og Scorpius og Libra og Virgo og Leo og Cancer, og alt jeg hadde lagt merke til i huset hans, lukta og alle instrumentene og kona hans og hvordan han myste etter titten mens han lette etter brillene og den oppslåtte boka på salongbordet, alt vaste seg sammen idet jeg var i ferd med å sovne, og jeg hørte stemmen til Knut Knutsen inne i hodet, det han alltid sa når han hadde vist meg noe nytt og jeg hadde gjenkjent det på stjernehimmelen og tiden var inne for å sammenligne igjen med bildet i boka: «Jepp, der har du’n.»

2

Knut Knutsen var noen ganger den siste jeg så før jeg sovnet, og i ettertid har jeg tenkt at også det kan ha vært noe av grunnen til at det var ham jeg tenkte på den gangen. Når klokka nærmet seg halv tolv og det var så mørkt i rommet at jeg måtte bruke den svake glinsingen fra dørklinka og den helhvite ballen på Joe Jordan-plakaten som navigasjonspunkter, pleide jeg å gå bort til vinduet og se mot skogen som ligger på den andre siden av elva. Om natta virket skogen tett, men jeg visste hvor jeg skulle feste blikket for å få et glimt av toget så jeg kunne følge gnistringen fra skinnene og skjæret fra kupévinduene som spjæret opp skogen før hele lokomotivet dukket opp der hvor trærne var hogd vekk og det røde lyset blinket mens bommen ble senket foran brua, og måten toget kom ut av skogen på fikk meg ofte til å tenke på den gangen på danskebåten da faren min viste meg at Jorda er rund og mora mi ikke orket å stå ute på dekk til alle mastene og skroget til det møtende skipet var seilt til syne over havkrummingen.

Kveldstoget som ble stående utenfor stasjonsbygningen natta over og reiste ned igjen til byen som morgentog dagen etter, hadde nesten aldri passasjerer. Det var i det hele tatt sjelden folk i sentrumsgata så seint på kvelden. Av og til putret noen biler på tomgang utenfor kafeteriaen så lukta av eksos dreiv inn i rommet hvis jeg åpnet vinduet, men den eneste du kunne regne med å se på den tiden av døgnet, var Knut Knutsen som til gjengjeld var ute hver kveld. Han gikk raskt oppover gata med armene tett inntil kroppen, og når han kom innenfor lysflasset fra gatelyktene, kunne du se bensindunken som skubbet inntil det ene låret hans.

«Det er omtrent som med ti-gangen,» pleide Knutsen å si, og jeg tror det var den setningen som kvernet i hodet hans da han ordnet det slik at han fikk et eget sett med nøkler til bensinstasjonen som svogeren hans dreiv, så han kunne gå ned dit etter stengetid og fylle dunken med en eksakt like stor mengde bensin som den som hadde gått tapt på den vesle biten fra pumpene og opp til garasjen hans. Han ville ha ting på plass, i orden. Det skulle være som ti-gangen, oversiktlig og enkelt så lenge du visste hva som krevdes, og det var kanskje derfor han var så interessert i det krateret i Amerika også. Flere ganger viste han meg bildet av Barringer-krateret i Arizona. Først trodde jeg det var selve stedet som het Barringer, men etter at han gjentatte ganger hadde dratt fram boka med bildet av meteornedslaget som så ut som de månebildene jeg har sett hvor landskapet er ensfarget og goldt, forsto jeg at Barringer var navnet på en mann. Knutsen fortalte om Daniel Moreau Barringer som først skjønte og beviste at hølet ute i ørkenen ikke skyldtes en vulkan, men en meteor som hadde truffet jorda og forårsaket en enorm spredning. «Meteor i lufta. Meteoritt på bakken. Samme sak.» Og med bevisene Barringer la fram, ble selv et meteornedslag omtrent som ti-gangen. «Han var ikkje forskar eingong, men det var han som fortalde dei at trykket kom utanfrå og ikkje innanfrå,» sa Knutsen og omtalte ham som modig og sta, og seinere har jeg lurt på om han likte å tenke på seg selv når han snakket om Barringer. Folk så på Knutsen som en særing, og hadde noen spurt meg om hvordan han var, ville jeg antakelig ha brukt et ord som rar, men i det språket jeg hadde da betydde nok rar også spennende og interessant og kanskje til og med skremmende.

Jeg tror det gikk omtrent en måneds tid fra den kvelden foreldrene mine snakket om cancer til mora mi en morgen ble med faren min da han skulle på jobb på sjukehuset. Han kom alene hjem utpå ettermiddagen – ofte var det bare oss to der hjemme – men da var det også gått noen uker siden Knut Knutsen hadde hjulpet meg med å greie opp i misforståelsen rundt canceren. «Det er nok ein heilt annan type cancer far din baler med i jobben sin,» sa han, og da faren min etter hvert måtte fortelle meg hvorfor mora mi var borte, falt alt på plass; det var sjukdommen, hennes sjukdom, de hadde snakket om i stua den kvelden. Og merkelig nok så kjentes det som en lettelse, for selv om jeg hadde tatt feil og mora mi var sjuk, trodde jeg at det endelig ga meg svar på noe annet jeg hadde grunnet på siden jeg noen år tidligere hadde sett mora mi ligge på bardisken nede på kafeteriaen.

Det var antakelig levenet som filtret seg gjennom veggene og vinduene og ut i sentrumsgata som fikk meg til å velge hovedinngangen til kafeteriaen istedenfor døra inn til kjøkkenet hvor jeg visste Dennis pleide å sitte. Motorklubben hadde fest den kvelden og tjue–tredve mannfolk hadde samlet seg i ei klynge rundt disken. Mange av dem var fedre til gutter og jenter jeg gikk på skolen med. Flesteparten hadde caps med klubbemblem og samtlige var utstyrt med hver sin halvliter. Det luktet øl og røyk og dagens i lokalet, svette og aftershave av mennene. De skreik på mora mi: «Anna! Anna! Annannanna!» Hun vaklet oppe på disken med telefonkatalogen i hendene, og da hun hevet armene over hodet, så jeg hvordan fettet som før hadde ligget rundt albueleddene, liksom rutsjet ned mot skulderbladene, og idet hun utstøtte det hun hadde av oppsamlet luft i et utpustende «boff» og flerret katalogen i to så alle sidene snødde ned over mennene, la jeg merke til svetten som piplet fram fra under luggen hennes og kinnene som ikke ville stoppe å riste, før hun plutselig kollapset.

Det var så seint på kvelden at ovnene på kjøkkenet var slått av, men lufta var likevel varm, varm og fuktig av dampen fra oppvaskmaskinen som gjorde ølglassene klare for nye runder. Jeg sto i døråpningen og så på mora mi som satt på den ene stålrørsstolen. Leggene og knærne hennes stakk fram under skjørtekanten og blottet åreknutene som buklet seg under huden. Unni-Britt strøk henne over skuldrene, Dennis sto rett bak meg, og vi kunne høre en mumling bakom duren fra oppvaskmaskinen, en lav mumling ute fra lokalet som brått opphørte; en eller annen sa noe der ute som fikk alle til å slutte seg til en lyttende taushet før de samlet brølte ut i en latter som dalte til normal mumling igjen. Mora mi forsøkte å smile og tørket svetten av panna med et lommetørkle. «Jeg klarer det fortsatt,» hvisket hun, og jeg ønsket at hun hadde sett på meg da hun sa det, men hun sa det til Unni-Britt som hadde fjernet hendene sine fra skuldrene hennes og sto og fingret med håret sitt isteden. Unni-Britt møtte blikket mitt, smilte brått, og deretter gjorde hun tegn til Dennis om at han skulle ta meg med ut, og da han gikk forbi meg, så mora mi endelig opp, og jeg la merke til de svarte sminkerendene nedover kinnene hennes, og idet jeg snudde meg for å lukke døra, var det meg hun snakket til: «Matias, du veit ikke,» sa hun og så stønnet hun; hun gråt, men før jeg fikk spurt eller sagt noe som helst, fortsatte hun: «Alt det du ikke veit, Matias. Alt det du ikke veit.»

3

Vi kjørte hjem fra kafeteriaen et par timer seinere. Jeg husker det ene banneordet faren min kom med da han hadde buksert mora mi inn i forsetet og lagt legekofferten i bagasjen og smelt igjen lokket og trodde seg uhørt, men jeg er ikke sikker på hva jeg og Dennis gjorde fram til faren min kom. Kanskje dro vi på dynga. Det er fortsatt rester etter den sør for elva, men den gamle grusveien er asfaltert nå, og på området som før var dekt av skrot, utrangerte ting, fulle kontainere og et og annet bilvrak, er det bygd nytt renseanlegg. Nede i skråningen hvor det var strekt ut et nettinggjerde til hinder for dem som måtte ønske å tråkke ut på mosen som lå som et løst teppe over bergkanten, står det i dag et piggtrådgjerde.

Jeg var ofte med Dennis på dynga, og kanskje dro vi dit den kvelden også. Det er i alle fall sånn jeg vil huske det. Dennis pleide å stupe oppi en av kontainerne. Han skubbet seg plass og ble sittende der, blant skakke sykkelrammer og dynamoer, knuste speil og skvettlapper og motordeler, mens jeg gikk rundt på plassen og kikket på bilene – så om interiøret og innmaten under panseret var rensket ut og bare skroget sto igjen – og sjekket hva som var slengt i skråningen, plastposer det tøt klær ut av, nedfettete komfyrer og gammelt sportsutstyr, en gang en rullestol som var borte noen dager seinere.

Jeg ser ham for meg med ei billykt i hånda. De lubne fingrene med borttygde negler og rifter av størknet blod kakket høl på pæra med en metallbit og befridde sokkelen for glass. Han betraktet glødetrådene, brakk dem fra hverandre og snuste på dem, beit og smakte. For meg var en simmering på den dynga skrap. Jeg så på alt som ting folk hadde kvittet seg med fordi de var tømt eller utbrukt eller ikke lenger hadde nytte, søppel, avfall, skrot, men for Dennis var det ting han kunne bruke. Hver gang han steig opp fra skrotverdenen var det med lommene fulle av gjenstander han skulle finne ut hvordan fungerte, eller enda bedre: ta med hjem og montere med andre ting; da han var elleve, kjørte han til dynga på en tempo han hadde satt sammen av kasserte deler. Andre ting tok han bare med for å beholde dem som de var, rester etter sementerte øyeblikk, et smeltet bilratt og en revolver med en patron kilt fast i løpet, og av og til skulle jeg ønske at Dennis sa noe, bare noe flåsete som at «hun er jaggu sterk, mora di, da» eller «hun var bra ute å kjøre», slik at også det bare kunne bli noen av de mange ordene vi har sagt til hverandre, men han sa ikke noe den kvelden, og han har aldri nevnt det siden, og enda jeg ofte besøkte ham nede på kafeteriaen seinere også, var det som om det som hadde skjedd på bardisken pågikk fortsatt, og jeg gikk aldri inn igjen i serveringslokalet.

Jeg så annerledes på foreldrene mine etter kvelden på kafeteriaen. Kanskje var det da jeg begynte å betrakte dem som to forskjellige personer, mora mi og faren min, istedenfor foreldrene mine, og selv om jeg hadde sanset det lenge ble jeg enda mer klar over at når de sa det samme – «er du hjemme allerede?» – kunne det bety forskjellige ting. Jeg vet ikke, kanskje er det så enkelt som at jeg så noe jeg ikke burde ha sett, som jeg ikke skjønte noe av og som jeg fortsatt strever med å forstå. Jeg har ofte trodd jeg ble redd da jeg så henne oppe på bardisken, men jeg er ikke sikker; det er over femten år siden nå, og det er mulig jeg først i ettertid har festet en redsel til det som skjedde. Kanskje tenkte jeg ingenting da, kjente ingenting; jeg var knapt sju år og hadde aldri sett mora mi gråte før, men da jeg fikk vite at hun var sjuk, trodde jeg at jeg endelig hadde funnet en grunn til at hun hadde gjort det hun gjorde, det hun sa, en grunn til at hun gråt.

Mora mi lå litt over ei uke på sjukehuset den første gangen, og da faren min skulle prøve å forklare meg hva sjukdommen innebar, spurte jeg bare om det hadde spredd seg. Jeg hadde allerede fått det forklart av Knut Knutsen, det mulige forløpet, og først virket det som om faren min hadde mange spørsmål han ville stille meg da jeg spurte om akkurat det, men han svarte isteden bare nei. «Vi må bare håpe,» sa han. «Håpe at så ikke skjer.» Jeg husker han sa akkurat det; at så ikke skjer. Han så høytidelig ut da han sa det, alvorlig, og hele tiden kalte han sjukdommen for cancer. Og jeg håpte, håpte at så ikke skulle skje, for Knutsen hadde fortalt om spredningene. «Det verste er om det set seg i skjelettet,» sa Knutsen. «Det er det verste, da er det ute av kontroll.» Så jeg håpte, og jeg forestilte meg samtalen mora mi og faren min hadde hatt den kvelden ordet cancer sivet inn til meg på rommet mitt; mora mi som spurte faren min om det som vokste i henne, og han som kanskje sa at de bare måtte vente, vente og se til innleggelsen og undersøkelsene, svarene på alle prøvene. Hun var fjern i ukene før hun ble lagt inn. Hun svarte alltid når noen spurte henne om noe, og hun lo eller smilte når det ble sagt noe morsomt, men det var som om hun bare gjorde det fordi hun måtte, og dermed var det egentlig ikke noen latter, ikke noe smil. Og når jeg tenkte etter, mente jeg å huske at hun hadde vært sånn flere ganger tidligere også; fjern, og jeg forestilte meg at hun kunne ha visst om sjukdommen i lang tid, at hun visste det allerede den gangen hun sto på bardisken med telefonkatalogen i hendene. Jeg hadde ikke kunnet forstå hvorfor hun stilte seg oppå den bardisken i det hele tatt, hvorfor hun gråt etterpå når hun faktisk hadde klart å rive katalogen i filler. Men hvis hun visste at hun var sjuk den gangen, ga alt mening. Jeg tenkte at det hun i virkeligheten hadde gjort mens hun sleit telefonkatalogen i stykker, var å bevise for seg selv at hun hadde krefter å stå imot med. Hvis hun var sjuk, var det heller ikke merkelig at hun gråt. Det var ikke merkelig at hun sa det hun sa ute på kjøkkenet. Da var det ikke merkelig.

II

1

Det har gått ei kule varmt som mormora mi pleier å si. Den siste tiden har Dennis vært på meg hver dag for å få betaling for bilen, og i forrige uke fortalte Helene at hun er gift. Da jeg begynte å le, gikk hun inn på soverommet og hentet ringen. Den så billig ut, som en av de ringene du kan finne i en godtepose, men den var tung; ekte. Hun fortalte om seremonien som ikke var noe annet enn de ti minuttene hos byfogden siden ekteskapet etter det jeg har forstått er proforma og ektemannen, som jeg nesten må kalle ham, ikke kunne andre norske ord enn «ja» og «faen». Så det ble med det; de forlot hverandre like etter at de hadde gått gjennom prosedyren inne på kontoret til dommerfullmektigen. Hun har flere ganger sagt at hun ikke har noe mer med fyren å gjøre.

Det var først noen dager seinere vi hadde den krangelen hvor det til slutt ikke var flere ord, og jeg greip tak rundt høyrearmen hennes og holdt henne i ro fordi jeg trodde hun var i ferd med å tørne. Hun bakset verre for å komme løs, klorte og sparket, og jeg klemte hardere, sa til henne at hun fikk ta det med ro, men hun bare gråt, gråt og skreik, og da jeg ga opp og slapp, trakk hun samtidig armen til seg slik at hun mistet balansen og kakket haka i kjøkkenbordet. Treffet i bordkanten framkalte en sprø lyd, lik den du hører når du er ute og går på kveldsmørke veier om høsten, det har nettopp regnet, og når du setter fram den ene foten merker du at asfalten ikke tar imot skoen som den pleier, du blir bevisst steget ditt og prøver å stoppe bevegelsen akkurat idet du hører at det knaser under fotbladet, og du vet det ikke er stein, grus, og du trår til side og ser, på det ødelagte sneglehuset og sneglen, ut av den renner noe som ligner puss, og du blir stående med den sprø lyden i hodet og valget mellom å gå videre eller å tråkke en gang til.

Hun blødde en del – forsvant ut på badet, låste døra, ble der lenge – men kuttet satt i tunga. Den blålilla flekken på haka skjuler hun med dekkstift. Merkene på armen lar hun synes; da vi setter oss i bilen, har hun bare på seg singleten. Jeg ser tydelig de fire atskilte punktene. Fargene er svakere nå og tyngdekraften har hatt tid til å virke og har flyttet bloduttredelsen lenger ned, men jeg kjenner det fortsatt, grepet rundt armen hennes; huden, musklene og knoklene.

Vi parkerer bak aldershjemmet, utenfor kjøkkenet hvor jeg har jobbet i det siste. Hun ser seg over skuldra og titter ned på gulvmatta som for å sjekke at hun ikke glemmer noe, men hun har ingenting med seg. Vi går ut av bilen. Dennis vinker inne fra kjøkkenet og kommer ut på parkeringsplassen.

Det var her på aldershjemmet jeg traff ham første gang, like etter at han og mora og broren hadde kommet flyttende fra byen. Vi lekte mye inne i bygningen siden faren min innimellom gikk pasientrunder og Unni-Britt, mora hans, jobbet som hjelpepleier inntil hun overtok kafeteriaen.

Før ombyggingen ble de døde som ventet på å bli begravd, oppbevart i kjelleren. Vi raste ofte rundt nede i korridorene hvor det bestandig durte som et kraftverk, fra oljefyren og heisen og vaskemaskinene som gikk konstant med møkkete klær og sengetøy. Vi hadde alltid en spenning i kroppen, en redsel for at en av de snerpete pleierne med karbonade i nakken, som gikk med fotformsko istedenfor tresko som tross alt varslet at de kom, plutselig skulle stå foran oss og forlange at vi pakket oss ut.

Og vi hadde sannsynligvis aldri åpnet den døra hvis det ikke hadde vært for korset som hang på den. Det var kjølig i rommet og halvmørkt; veggene var hvite, en stålvask på den ene veggen, ingen vinduer, bare et lysstoffrør i taket la ei gulgrønn stripe gjennom rommet. Kista var hvit og åpen og dekte nesten hele lengden på den ene kortveggen. Jeg så for meg hvordan de som hadde løftet den inn måtte ha slitt, og jeg lurte på om mannen som lå der var blitt lagt oppi etterpå. Jeg kjente ham igjen som en av mennene som pleide å sitte på benken utenfor aldershjemmet. Han hadde alltid med seg en sigareske som var full av røyk han hadde rullet ferdig. Han pleide å velge en røyk fra esken, tenne den og suge et par trekk før han sneipet den og la den tilbake i esken og valgte en ny. Han lå i ei brun dressjakke, hvit skjorte og svarte bukser som så ut som de klødde. Et klokkekjede blinket sølv fra buksehempa til lomma. Og da jeg så ham der i kista, husket jeg at jeg ikke hadde sett ham på en stund, og jeg skjønte hvorfor. Klærne var sikkert vasket for anledningen og han var nyraket i ansiktet og håret var kjemmet til den ene siden, men han hadde ingen nese. Det så ut som noen hadde tatt tak i nesa hans og røsket den opp som ei rot; midt i ansiktet var det bare et taggete høl, og området rundt var spettet med jordfargete flekker. Jeg var ikke redd døden da, var overbevist om at det var noe som ventet når du ble gammel som mannen i kista. Likevel ble jeg stående ved døra og stirre da Dennis gikk bort til ham.

«Han biter ikke,» sa han.

Jeg ristet på hodet.

«Du tør ikke,» sa han og kom mot meg.

Han strakte ut den ene armen og da var det bedre å gå frivillig. Jeg gikk bort til kista og satte meg på huk, la hodet ned mot mannen og kikket inn i hølet. Det så mest ut som ei diger sårskorpe. Jeg snudde meg mot Dennis som hadde et grep om dørklinka.

«Jeg ser hjernen hans,» sa jeg.

«Dust,» hvisket Dennis.

«Jeg tuller ikke,» sa jeg og la hodet ned igjen. «Hjernen hans beveger seg, kanskje han hører hva vi sier.»

«Kom da,» sa Dennis, «vi stikker.»

«Du må se,» sa jeg.

«Nækj, vi stikker.»

Jeg reiste meg opp, smilte til ham: «Du tør ikke. Bleiking.»

Han slapp klinka og kom bort til kista og bøyde seg ned. Men han turte ikke. Istedenfor å kikke opp i hjernen til mannen, stakk han hånda ned i lomma hans, trakk opp klokka og hektet den av hempa og beinet ut av rommet, ned korridoren og ut inngangsdøra.

Jeg tok ham igjen på snarveien som går ned mot skolen. Han var andpusten og for første gang så jeg en redsel i blikket hans, og han så at jeg la merke til redselen.

«Jeg kom borti huden hans,» sa han.

Han koppet hendene og viste meg klokka, og vi så på klokka og hverandre som om det vi nettopp hadde opplevd hadde forandret alt så vi måtte begynne å betrakte alt rundt oss på nytt og bare kunne starte med å bli stående der på stien og holde pusten og fortsette å stirre på klokka mens vi hørte viserne tikke videre.

Jeg tror det er der utgangspunktet vårt ligger; mannen uten nese. Da Dennis spør Helene om hun liker seg her oppe, og hun svarer at det går bra så lenge hun har noe å gjøre, kjenner jeg Dennis mer enn godt nok til å se at han kveler et smil. Jeg kjenner ingen andre så godt. I hvert fall ikke Helene. Når hun stryker hånda over blåmerkene på armen mens vi prater, er jeg ikke sikker på om det er fordi hun vil skjule avtrykkene eller fordi hun ønsker at Dennis skal se dem.

2

Vi går gjennom kjøkkenet og ut på rampa hvor Dennis har satt søppelsekken med skyller. Sola tar godt på betongutstikkeren, plastsekken er varm, det lukter råttent.

«Og en liten skvett fløte,» smiler Dennis og setter seg på ei bruskasse. «Du må lære deg knepa nå.»

«Fy faen.»

Jeg surrer plastsekken bedre igjen. Dennis gnir håndflata mot høyrelåret.

«Skada fortsatt?» sier jeg.

«Nei, er bare støl etter treninga.»

«Du er klar for den siste matchen?»

«Jada,» sier han.

Jeg nikker til ham.

«Dem sier hun er skikkelig til å stå på,» sier han.

«Hæ?»

«Dama di, Helene, hun er flink til å jobbe.»

«Hvem sier det?»

«Hvem som helst, alle, jeg husker ikke.»

«Snakker dem om sånt til deg?»

«Til meg?» sier han. «Hvor stort trur du at det er her? Seinest i dag var det noen som sa at hun var driftig da jeg var oppom med mat på vaktrommet.»

Jeg kjenner en stolthet på vegne av Helene og gjentar «driftig» og ler for å skjule at jeg smiler.

Jeg setter meg på betongen og ser nedover mot fotballbanen og bygningene i sentrum, og jeg tenker på den kvelden jeg kom med bussen for en måned siden, husker den tunge bagen som gnagde mot skuldra og restene etter turen; en halvtømt brusflaske som jeg lot ligge igjen i setet sammen med boksen og serviettene etter gatekjøkkenmaten, det fettete omslaget på bladet og avisene. Jeg husker hvordan det kjentes da bussen kom opp den siste stigningen mot demningen og kjørte langsmed elva; etter hvert som vi passerte den gamle lokstallen og jernbanestasjonen og kunne skimte toppene oppe på vidda og lysene i sentrumsgata, tenkte jeg at jeg har kartet til dette stedet i kroppen.

Det er på grunn av, eller takket være Dennis jeg er tilbake. Jeg dumpet borti ham inne i byen da jeg var på en langperm før sommeren. Det har vært skralt med kontakt siden jeg reiste ut etter gymnaset. Foreldrene mine har flyttet inn til byen, og jeg har bare vært oppom her nå og da for å besøke Mie, mormora mi. Jeg visste at Dennis hadde tatt kokkeutdannelse, men ikke at han var kjøkkensjef på aldershjemmet, og at han i tillegg jobbet med å pusse opp den gamle kafeteriaen. Det overrasket meg ikke. Jeg tror det er rastløsheten som driver ham. Om morgenen knytter Dennis skolissene så hardt at han er sikker på at skoene kommer til å sitte til han sliter dem av seg en gang utpå natta. I likhet med broren har han bestandig likt å fikse ting, alt fra biler til større og mindre håndfaste prosjekter som det med å få gjenåpnet kafeteriaen. Det var den egenskapen i ham som også odlet fram tanken om å få meg førtidsdimittert. Han sendte et lengre brev til sjøforsvarsdistriktet jeg tjenestegjorde i og gjorde rede for aldershjemmets prekære mangel på ansatte i kjøkkenavdelingen. Han skreiv at han hadde mottatt en jobbsøknad fra meg, og trass i at jeg ikke hadde noen formell utdannelse, han fikk med det, innen kokkefaget, ville det være en stor ressurs for hans stab å få inn en person som kjente stedet og flere av dem som var tilknyttet aldershjemmet. I tillegg til Dennis var brevet undertegnet av bestyreren og påført et stempel. Jeg likte meg godt i militæret, likte det uforpliktende samværet hvor ingen visste noe særlig om de andre, men samtidig kjente jeg en uro etter mange måneder i ingenting, og det fristet å slippe unna litt før slik at jeg kunne jobbe opp penger og deretter gjenoppta studiene. Da jeg traff Dennis i byen, snakket vi om det vanlige; damer, fotball og felles bekjente, og jeg fikk lyst til å benytte sjansen til å se litt mer til Mie, spille på det gamle laget, og treffe Helene som hadde flyttet tilbake.

«Hun er ikke dama mi,» sier jeg.

«Nei vel, nei.»

«Nei.»

«Å? Virker da sånn.»

«Nei,» sier jeg. «Drit i det.»

Han vagger på hodet og drar fram generalboksen fra bukselomma, knepper knokene mot lokket. Jeg ser på knabbefingrene hans som baker snusen. Det første Dennis gjør når han kommer på jobb, er å vaske hendene med skrubb i fem minutter. Han såper seg inn til godt opp på underarmene, og vannet er så varmt at det dogger på speilet over vasken, men likevel sitter det alltid oljerester i hudsprekkene. Jeg har kjent kreftene i de hendene som har vridd opp og skrudd igjen så mye.

«Når er det du skal jobbe igjen?» sier han. «Er det i overimorra?»

Jeg nikker. Han dytter prisen oppunder leppa og skubber den på plass med tunga, trekker hendene over buksebeina og putter boksen tilbake i lomma.

«Og bilen går?» sier han.

«Jada, skal jeg komme litt tidligere, eller?»

«Det var noe trøbbel med forgasseren, men jeg trur jeg fikk fiksa det skikkelig før du overtok den.»

«Ja,» sier jeg.

«Du har ikke hatt noe plunder?»

«Neida,» sier jeg, «holder det at jeg er her rundt seks?»

«Ja, det holder,» sier han og spytter noen snuskorn og ser på meg. «Hva blir det til med de penga forresten? Det har gått litt tid nå.»

Jeg nikker, sier at han skal få dem om ikke så lenge, og mens jeg fremdeles snakker, fortsetter han: «Jeg kunne fått mye mer for den, veit du. Er ikke så vanskelig å få selt heller.»

«Om litt så,» sier jeg, og han mumler et eller annet og reiser seg fra bruskassa, og det er så tydelig at han ikke tror meg der han går inn på kjøkkenet og finner en klut og gir seg til å gni den fram og tilbake over den blanke benkeplata.

3

Da jeg kom tilbake hit, tenkte jeg at jeg ville klare meg med en sykkel, men Dennis sa det var totalt hemmende ikke å ha bil, bare heft, og han tilbød meg å kjøpe den ene opelen sin. Bilen er ikke spesielt gammel, og jeg fikk den billig. «Så stive seter at jeg ikke får slappa av når jeg kjører,» smilte han, men han forklarte også at den hadde noen skader og at han ikke hadde samvittighet til å ta mer enn de femogførti tusen som jeg bare har betalt en tredjedel av. Han snakket seg varm om bildeler og brukte ord som ikke har noen betydning for meg, men siden han sa seg villig til å mekke på den hvis det blir problemer, slo jeg til. Avstandene mellom de stedene jeg oppholder meg på er store, minimum noen kilometer, og jeg hadde aldri orket å sykle så mye.

Jeg trykker litt vindusspylervæske over frontruta og lar viskerne trekke vekk insektsklysene. Det kommer kjapt noen nye og lukta fra stoffet som gnis utover glasset siver inn i kupeen og blander seg med veistøv og eksos og eimen av gress og møkk, det klør i nesa, og jeg ruller opp vinduet og blinker vekk fra riksveien.

Grendeveien opp til Mies gård har en jevn stigning. Etter hvert som jeg kjører lenger inn i grenda, kommer jeg over trebeltet som strekker seg langsmed riksveien og jeg ser mer av slettene nede ved elva; markene hvor kuene beiter og åkrene med korn. Bergene på den ene siden av dalføret krummer seg oppover mot høyfjellsplatået, mens det på den andre siden er høye, bratte fjell som starter i steinrøyser ved de øverste gårdene.

Gårdsbrukene er mindre her oppe i grenda, og det er roligere. Jeg runder de siste svingene, det blir færre og færre bygninger langs veien, og idet jeg krenger inn i den øverste s-svingen og får øye på Mies gård, kommer jeg til å tenke på Glyderen, eller Krogh som han egentlig het. Han forsøkte seg oppe hos Mie også, men hun gjorde det klart at hun verken hadde svekk eller var såpass åreforkalket at hun trengte hjelpa hans.

Krogh kom over fra Vestlandet dagen før han skulle starte undervisningen på dissenterskolen. Sunbeamen hans duvet under tyngden av flyttelasset som var stuvet inn i kupeen, noen pappesker, et par kofferter, Bibelen og Luthers katekismus i passasjersetet, en skumgummimadrass på taket, snørt fast med hyssing som var spent gjennom vinduene i bilen.

Krogh gikk alltid i brunt og hadde måne, bartefritt skjegg og sandaler. Elevene hans som stort sett kom fra samme grenda og hadde foreldre som var tidligere elever, måtte lære katekismusen utenat, kassettspillere og kort var forbudt på skolen, og Dennis som gikk der i seks år, har fortalt meg at Krogh tuktet ungene.

Jeg så aldri Glyderen åpne kjeften, men han kjørte altså opp til Mie en ettermiddag og hadde visst skravlet fælt. Han brukte mye av fritiden sin til å gjøre forefallende arbeid for eldre folk, slå plener, rydde skrot og handle, og i motsetning til mange andre så ikke Mie på dette arbeidet som oppofrende nestekjærlighet, men rein slaskevirksomhet, botsøvelse for å føle seg god, og hun nektet for at den fanatiske skjeggebussen med den tvilsomme dialekten var ute etter annet enn å innlate seg med gamlingene for å overøse dem med bibeldryss og formaninger, kanskje også tiltuske seg penger eller noen av de antikke møblene som står inne på en del av de verneverdige stabburene.

«Skinnhellig støvel er det han er,» sa hun og vinket meg inn i stua etter at hun hadde fortalt om besøket hans. Hun åpnet skjenken og løftet forsiktig hele porselensserviset som jeg aldri har sett i bruk, ned på gulvet. Innerst inne på hylla lå dukene hennes, og ut av en hjemmesydd linduk viklet hun ti plastbrikker med julemotiver. Hun tok av den øverste brikka og snudde den neste, og det hørtes ut som moltekremen fra juledesserten ikke var tørket vekk og at brikkene hadde klistret seg sammen. Men det var plastfolie som lagde lyden. Bakpå brikka hadde hun presset plastfolie over rader med tusenlapper. Jeg husker hvor omhyggelig plasten var brettet rundt hjørnene på brikka. De sju neste brikkene hadde det samme på baksiden, den siste var tom som den første. «Når jeg er borte, får du sjøl velge om du vil vise dem detta,» sa hun og viklet brikkene inn igjen i duken.

4

Bygningene på Mies gård ligger i formasjonen til de sju stjernene i Karlsvogna som Knut Knutsen lærte meg å kjenne igjen på himmelen; grisehuset, stabburet, huset, låven og utedoen og litt bortenfor vedskjulet og den pyramideformete potetkjelleren. Jeg kjører grusveien helt opp til huset, tuter og henter ut søppelsekken med skyller fra bagasjen. Det er så stille her oppe; gårdsbrukene ligger nede, odelsguttene bor andre steder, gamlingene sitter ved kjøkkenbordene, i campingstoler i skyggen på varme dager. Da jeg smeller igjen bagasjelokket, lyder det et daft ekko fra fjellene bak gårdene.

Mie titter ut av kjøkkenvinduet, og jeg tenker på det jeg leste i avisa i formiddag, i en bitte liten notis, om verdens minste språk. To språk var nevnt og begge ble snakket i grenseområdet mellom Nigeria og Kamerun. Det ene språket ble benyttet av en far og sønnen hans, og jeg forestiller meg at det isteden er jeg og Mie som snakker det språket. Da hun kommer ut på trappa og stiller seg opp med hendene i lommene på golfjakka, slenger jeg posen med skyller over skuldra, runder bilen og begynner å synge på «Sigaretter, whisky og ville jenter» som jeg pleier å gjøre når jeg besøker henne. Mie smiler, og jeg vet at når jeg kommer helt bort til trappa skal hun hysje på meg, «det er ikke bra», fordi vi ikke kan være sikre på hva Pårs sine på nabogården vil tro, «nei, tro du mitt ord», og jeg setter fra meg posen før jeg tar henne i hånda og klemmer henne. Jeg kjenner at hånda hennes er kald etter å ha skrelt poteter, og i håret og ansiktshuden hennes sitter lukta av potetstøvet etter at hun har rotet rundt i den igjenproppete vasken og deretter rettet på hårnettet.

«Du har ikke med deg Helene,» sier hun.

«Nei, hun jobber,» sier jeg.

«Å,» sier hun. «Går du bort med påsan og steller’n innafor døra. Middagen er snart klar.»

Jeg tråkker gjennom det gule gresset som stikker opp mellom traktorsporene. De stive stråene rasper mot leggene, knekker under fotsålene. Jeg stopper ved stabburet og legger hånda på det øverste trinnet i steintrappa. Omtrent midt på steinen er det et mindre fossil. Jeg husker konturene som skarpere fra oppveksten, og før innbilte jeg meg at fossilet var blitt glattet ut fordi jeg hadde tatt så mye på det, men sannsynligvis var det bare huden min som var mykere da.

Jeg vipper opp slåen så døra til grisehuset knirker åpen. Jeg står med ett bein innenfor den morkne terskelen og ser mot den tomme bingen mens jeg setter sekken inntil murveggen. Det er kjølig og rått her inne, murveggen er kald, og jeg trekker inn lukta før jeg lukker igjen.

«Det nytter ikke med anna enn griser,» pleier Mie å si. «Det er det eneste som bærer seg.» Og det er antakelig sånn at når du er vant med å arbeide flesteparten av timene i døgnet, når det er det du fyller tiden med, kan du ikke bare slutte tvert.

Hun er oppe mellom seks og sju. Beina vil ikke gå fortere, sier hun, men det går bedre nå. Hun lar gikta og ikke tankene styre tempoet, fra senga og bort til stolen med bladene og kryssordet og boka hun holder på med, og videre til kjøkkenet. Det er et hus det er levd i; linoleumen på kjøkkengulvet er skjoldete og blærer seg, teppet som ligger i stua er nedtråkket i en sti på midten, glatt som pelsen på en setter du har klappet og klappet. Men bikkja er død for mange år siden og hun vil ikke ha en ny.

«Tar litt tid til,» sier hun, «får setta deg ut så lenge.»

«Jeg skal ikke gjøre noe?»

«Nei,» smiler hun.

Jeg setter meg på trammen og ser utover tomta og videre mot nabogården, mot gårdene lenger nedi bakkene. Det er plassert vannspredere utpå et av jordene, og sukkelyden fra mekanismen som klapper vannstrålen rundt og rundt får meg til å tenke på den gangen jeg lå og slumret her på trappa og våknet av en lyd som var utenfor drømmen. Det hørtes ut som tung pust og kom inne fra huset. Noen dager i forveien hadde jeg vært til stede da faren min undersøkte helsa til Mie. Hun hadde en bilyd på hjertet. Faren min ville ha meg til å lytte, og egentlig hadde jeg ikke lyst, men han så så spent ut; munnen hans hadde formet seg til en O som den ellers pleide å gjøre når han kikket ned i halsen på pasienter og ba dem si A, så jeg tok på meg stetoskopet og lyttet og nikket, men jeg tror jeg bare hørte hjerteslagene. Eller kanskje det var suset bakenfor slagene som var bilyden; blodet som pisket forbi den defekte hjerteklaffen. Jeg tenkte på det kalde stetoskopet Mie hadde mot huden under blusen, og jeg så for meg en mann som gikk over myrene oppe på vidda, langet ut med jevne steg, surklingen hver gang det våte underlaget glapp tak i et skritt og greip et nytt.

Hun dør, tenkte jeg da jeg lå her på trappa, og fra jeg bykset opp og til jeg sto i stua, flimret det inne i hodet, hvordan hun lå på gulvet med armene opp mot brystet, den tunge pusten, gispingen etter luft og kirka igjen; presten, kapellet og alle de senkete hodene og foldete hendene og numrene på salmene. Men isteden satt hun på huk foran bokhylla og så opp på meg og smilte da jeg kom inn. Hun trakk ei bok ut av den nederste hylla, holdt den på høykant og betraktet permen, løftet den opp mot leppene og blåste støvet av sidene. Det var lyden jeg hadde hørt; utpust. Støvet virvlet ut i lufta før det løste seg opp og forsvant. Hun satte boka på plass og tok ut en ny, blunket til meg og blåste igjen.

Hun banker på ruta og vinker meg inn. Maten ligger på tallerkenen. Bacon, egg, makaroni, poteter; det vanlige. Mie på den andre siden av bordet med en mindre porsjon. På oppvaskbenken har hun satt til side bestikket og tallerkenen som var ment for Helene. Tablettbrettet hennes ligger mellom tallerkenene våre. Det ser ut som en kalender. Boksen er rektangulær og har 28 rom; fire klokkeslett på sju dager. Ukedagene og tidspunktene er trykt i den røde ramma rundt det gjennomsiktige plastdekselet. Hver søndag henter Mie apotekboksene fra overskapet ved vasken og drar til side dekselet på brettet og legger noen piller i hvert kammer.

Hun ser at jeg stirrer på brettet og jeg flytter blikket over mot komfyren. Potetkjelen er pakket inn i avispapir. Etter kokingen har de stått i sengefoten inntullet i sengeklær og avispapiret. De er melne og lunkne og gode. Jeg henter steikepanna og heller litt av det glinsende baconfettet over, spør om hun vil ha. Hun rister på hodet og legger fra seg bestikket og griper esken på bordet, og da hun har åpnet dekselet, stikker hun en finger mot tungespissen og trykker fingeren ned i den ene luka på brettet så tabletten kleber seg til huden. Hun trekker fingeren over framtennene i underkjeven og tabletten sklir inn i munnen, og hun svelger ned med vann.

«Deilig med litt rottegift,» sier hun og tar opp bestikket.

«Hm?» sier jeg.

«Det er rottegift dem fôrer meg med.»

Hun trommer fingrene mot brettet.

«Medisinene, samma stoffet som dem bruker for å kverke rottene.»

«Pss,» blåser jeg mens hun fortsetter:

«Det er blodfortynnende. Unngår at blodet propper seg på sånne som meg, men når rottene får det i seg, sprenger det blodårene dems sånn at dem blør i hjel.»

«Og du har det bra?»

Hun smiler til meg. Tallerkenen hennes er allerede tom. Hun sier jeg skal forsyne meg en gang til; det er mye mat. Jeg følger blikket hennes ned på veien hvor ei bikkje surrer rundt og markerer.

«Stakk av med fugla dem skaut i fjor, gravde dem vel ned en plass,» sier hun.

Hun fingrer med Dunhill-pakka.

«Ubrukelig,» hvisker hun mot vinduet.

Jeg sier hun bare må røyke, men hun fyrer aldri opp en sigarett mens jeg fortsatt spiser.

«Så en hjort utpå jordet her i går,» sier hun.

«Å?» sier jeg, men jeg får ikke stokket meg til å spørre om hjorten var stor eller var her lenge eller om den åt av frukttrærne eller noe som helst for jeg tenker på det hun fortalte meg om rottene.

«La seg nedpå vollen,» sier hun. «Skal du ikke ha mer? Småspist blitt. Blei skremt vekk av en bil nedpå veien.»

Jeg nikker og drikker det som er igjen av vann i glasset mitt. Hun tenner en sigarett. Hun setter albuen på bordet, holder røyken mellom ringfinger og pekefinger mens tommelen tapper jevnt på enden av filteret i takt med nynningen hennes. Hun fyller snart åtti, et sted leste jeg at en mannsalder er noenogtredve år, hun har levd nesten to slike før jeg ble født, og jeg tenker på avisnotisen igjen, om verdens minste språk. Det var ett mindre enn det faren og sønnen snakket, jeg husker begynnelsen av notisen ordrett. «Hun snakker formodentlig mest med seg selv,» sto det, og jeg ser på hun som sitter på den andre siden av bordet, hun har alltid forklart meg ting, som det med rottegifta, satt navn på ting og brukt ord jeg har måttet spørre hva betyr, og det er enkelte ord som jeg bare har hørt henne bruke – legde, livsjuk, maroder – ord som bare kler henne og som alltid vil minne meg om henne.

5

Det dogger på vinduet over oppvaskbenken. Mie slipper steintøyet ned i vannet. Jeg spør om jeg skal hjelpe henne og hun svarer «nei, nei».

Jeg går inn i spisestua og ser på bildene som henger der. Flere brudepar, folk jeg ikke kjenner, det er bildene over skjenken som interesserer meg. Bildet av Mie og morfar utenfor huset her. Morfar poserende ved siden av kjempebananen han var med på å sette opp på Bama-taket i Oslo. Det er et kornete bilde og hadde jeg ikke visst at han var tredje fra høyre, kunne han ha vært hvem som helst av de avfotograferte mennene. Et bilde av Mie som ung. Det er tatt hos en profesjonell fotograf, og hun unngår å smile. Hun må synes hun ser fin ut på det bildet siden hun lar det henge. Flere bilder av mora mi, fra hun som toåring sitter på fanget til morfar og til hun har meg på fanget, hånda til faren min på skuldra hennes.

Mora mi har alltid mislikt at jeg kaller henne Mie og ikke mormor. Jeg så navnet på et brev som lå på kjøkkenbordet hennes. Hun fortalte at det var et mellomnavn hun alltid hadde likt, men aldri brukt, og til den neste bursdagen fikk jeg ei pakke fra «Mie». Jeg har fortsatt å kalle henne det selv om mora mi mener det er utidig. Jeg syns motforestillingen hennes er merkelig. Den er merkelig fordi jeg ved å la være å bruke ordet som binder dem sammen, på en måte fjerner forbindelsen dem imellom, og det virker egentlig som det er det mora mi er interessert i; hun har ikke snakket med Mie på mange år.

Jeg husker at jeg syntes det var rart at mora mi snakket om henne og ikke til henne når de var i samme rom. «Hun klarer seg da bra oppå der aleine. Lurer på hva hun tenker på. Hun ser da sprek ut.» Hun sa det til meg eller faren min eller noen andre som var i rommet, og jeg så alltid på Mie som enten sto vendt en annen vei eller så rett framfor seg. Jeg prøvde å se om hun hørte og tenkte at det eneste hun trengte gjøre, for hun skjønte helt sikkert at mora mi snakket om henne siden hun senket stemmen, var å stikke hånda innenfor blusen og stille høreapparatet et par knepp.

«Er det du glor på?» sier Mie.

«Nei, ser bare på bildene,» sier jeg.

Hun stiller seg ved siden av meg, strekker ut armen og drar en finger over rammene, tar ned bildet av morfar og mora mi og gnir det mot forkleet, og vi tenker antakeligvis begge to på dagen før morfar skulle begraves da vi så på det samme bildet og Mie sa: «Ja, det var nå alltid dem to.» Det luktet søtt og kvalmt av blomster i hele huset, og jeg vet ikke hvorfor jeg forfulgte det hun sa, men sannsynligvis var det noe med ordene hennes som gjorde meg nysgjerrig, kanskje til og med mistenksom, og fikk meg til å spørre hva hun mente. Kanskje så jeg det bare som en åpning på en historie og tenkte hun trengte en dytt for å fortsette. Det var ofte slik at hun bare sa noe tilsynelatende til seg selv eller ut i lufta som jeg kunne gjøre hva jeg ville med; overhøre eller snappe opp og be henne fortelle mer om, og hun ville som oftest gi meg en historie, men da hun fortalte at morfar var enkemann og mora mi stor jente første gangen hun traff dem, savnet jeg flyten fra de andre historiene. Jeg skjønte ikke med en gang hva ordene hennes innebar; hun brukte ord som «biologisk» og «stemor», og hun måtte forklare for meg hva de betydde, og etter hvert som jeg fortsatte å spørre, ble svarene hennes kortere, og til slutt så hun bare på meg og sa: «Visste du ikke det?»

Hun henger bildet tilbake.

«Ja, ja,» sier hun. «Jeg stikker en tur bort i grisehuset jeg, da.»

Jeg nikker til henne og blir stående litt lenger og se på bildet før jeg går over til bokhylla. Bøker av Alfred Hayes, Sigrid Undset, Ole E. Rølvaag og Vilhelm Moberg. Bibelen, Norske kommunalpolitikere og Fuglene i farger. Norah Lofts, Margaret Mitchell og Det norske folks liv og historie i elleve bind. Alf Prøysen. Biografiene til Einar Gerhardsen, Trygve Bratteli og Haakon Lie. Mie og morfar var bønder, men de har alltid stemt Arbeiderpartiet. Jeg kjørte henne til valglokalet sist, sto utenfor og ventet. Dårlig vane, sa hun og la seddelen i urna. Hun har aldri tenkt i landsfader-halleluja-banene. Hver gang partiet hun stemmer på, stabler en såkalt partiveteran på beina og de tillitsvalgte slåss om å holde stokken hans mens han stavrer opp på scenen hvor han skal banne litt, snakke om den gang da og folk som er fuktige bak øra og kalle en spade for en spade et par ganger, bare ler hun av den gamle mannen. Og det er på grunn av humoren og mangelen på bitterhet enda hun har mistet to ektemenn, jeg ikke kan skjønne at tausheten mellom henne og mora mi skal være Mies feil som mora mi alltid har sagt. Det har slått meg at det eneste som kan få dem til å snakke sammen er meg; jeg kan ikke overtale dem, og det vil jeg heller aldri prøve på, men hvis det skjer noe med meg, tror jeg de vil snakke sammen. Det er en sjuk tanke, og den blir sittende.

Mie lukker igjen utgangsdøra, og jeg går bort til vinduet og ser på at hun beveger seg mot den grå betongklossen. Hun stolprer på stive bein, men likevel er det en liten gynging, en rullende rytme i gangen hennes. Jeg ser at hun skyver slåen til side før jeg går bort til den andre kortveggen og setter meg på huk foran skjenken. Alt er slik jeg husker det: porselensserviset, så lett at jeg nesten ikke kjenner tyngden av det i hendene; den store linduken som er grov mot fingrene; de juledekorerte plastbrikkene med alle sedlene.