© Gyldendal Norsk Forlag AS 1997

Elektronisk utgave © Gyldendal Norsk Forlag AS 2011

Produsert i ePub av: Type-it AS, Trondheim 2009

Versjon 1, 16.3.2010

ISBN 978-82-05-40150-1

Bokomtale

Karna er den lille morløse datteren til Benjamin. Hun er et alvorlig og merkelig barn, med en vakker sangstemme. Og hun har «fallesyken». De epileptiske anfallene gir henne en særegen plass i det lille samfunnet hun vokser opp i. Slik får hun for eksempel en spesiell kontakt med farmor Dina, lenge før Dina vender tilbake til Reinsnes fra Berlin.

Romanen er lagt til et nordnorsk samfunn i forandring i 1870- og 80-årene. Den handler også om menneskers hjerte, om valg og svik og om kjærlighet. Karna er tidlig vitne til farens svik, og får dessuten som veldig ung en tung arv hun ikke kan bære alene.

Karnas arv er tredje og siste frittstående roman i trilogien som innledes av Dinas bok og Lykkens sønn.

«Forfatteren Wassmo fremstår som en vis dame som øser generøst av sin menneskekunnskap og skaper gripende skikkelser gjennom språket.»

Mikael Godø, Dagens Næringsliv

«Hun kan skrive om erotikk så man blir forført, og om hat og sjalusi så man husker at disse følelsene ikke bare finnes hos romanpersoner.»

Susanne Bjertrup, Klassekampen

Om Herbjørg Wassmo

Herbjørg Wassmo er født i 1942 i Vesterålen. Hun debuterte i 1976 med diktsamlingen Vingeslag.

Men det er først og fremst som romanforfatter Herbjørg Wassmo har markert seg. I 1981 slo hun gjennom med romanen Huset med den blinde glassveranda, første bind i trilogien om Tora. For den siste romanen i trilogien, Hudløs himmel, ble hun også tildelt Nordisk Råds litteraturpris i 1987. De tre bøkene om Dina er Wassmos andre hovedverk, en trilogi som ble påbegynt med Dinas bok i 1989 og avsluttet med Karnas arv i 1997. Med Det sjuende møte forlot Herbjørg Wassmo for en stund det historiske og gikk inn i samtiden. Dette er muligens tydeligst i hennes roman Et glass melk takk, som grep fatt i den store og vanskelige trafficking-problematikken. Et glass melk takk ble en viktig referanse i regjeringens tiltak mot trafficking. Med Hundre år er Wassmo tilbake i det historiske, i en roman som tar utgangspunkt i livet til hennes egen oldemor, mormor og mor. Herbjørg Wassmo har også skrevet noveller og skuespill. Hennes bøker er oversatt til 24 språk, deriblant engelsk, tysk, fransk, spansk, italiensk, russisk, japansk, hebraisk.

Herbjørg Wassmo

Karnas arv

PROLOG

FRYKT DERFOR IKKE FOR DEM! FOR INTET ER SKJULT SOM IKKE SKAL BLI ÅPENBARET, OG INTET ER DULGT SOM IKKE SKAL BLI KJENT.

(Matteus’ evangelium, 10. kap., 26.v.)

Trappen var bratt og smal. Nederste trinn hadde et dypt arr. Som om noen hadde satt ei øks i.

En dag sto luka åpen mot det store, svarte hullet.

Hun hadde hele tiden visst at det var der, fordi de snakket om at de skulle dit. Men hun hadde aldri sett det.

Først gikk hun bare noen få trinn, for der var ikke noe gelender å holde seg i. Men før hun fikk tid til å tenke om hun torde, klatret hun så høyt at hun så inn i mørket.

Og mens hun sto med hodet over kanten, forandret mørket seg. Det hvisket til henne og ville ha henne.

Hun la hendene innover golvet og følte seg for. Noe kunne være farlig. Hva, visste hun ikke.

Litt etter litt gjorde mørket seg til venns med henne og lot henne skimte kister, kasser, esker, kofferter, sundslåtte stoler og lerretssekker. Sammenbuntede stabler av gamle aviser. Rett ved åpningen sto ei korg med hjul og kalesje.

Hun visste at dersom hun snudde seg og så ned i lyset, ville hun ikke greie å gå helt opp. Derfor fortsatte hun de siste trinnene til hun kjente golvbordene under de nakne føttene.

Det var ikke iskaldt som hun trodde, men mye varmere enn i kammerset. Som om golvplankene eide en lunhet innenfra.

Mens hun bevegde seg dypere inn i mørket, ble det stadig varmere. Luften var tykk av et eller annet.

Stokkene som holdt taket var store som trollarmer. Hun kunne ikke annet enn skimte dem over seg. De laget dype kløfter og utspring der alt det folk ikke så kunne være gjemt.

Der var ikke annet lys enn det som kom fra luka ned til trapperommet. Kroppen ble så altfor lett å ha så stort et hjerte i. Det banket og ville opp gjennom halsen bare hun så skyggen sin.

Ved den nærmeste pipemuren sto en koffert med jernbeslag. Den var det første mørket ga henne. Da hun åpnet lokket begynte det å rasle svakt. Det var ikke hun som gjorde det.

Først knep hun øynene sammen og tellet til tre, så åpnet hun dem og så enda tydeligere at noe rørte på seg. Samtidig smøg noe seg forbi føttene hennes. Som en vind.

Hjertet dundret og sprengte. En stund sto hun bare der. Helt stille. Så stakk hun hånden fort ned i kofferten til noe kraslende mykt. Det kjentes som det silkepapiret Sara pleide å lage englegirlander av til jul.

Under det kjentes det som fløyel, eller hud. Hun fylte begge hendene med det og løftet det opp. Det var mye større enn henne. Hun dro det med seg bortetter golvet uten å tore å se eller holde det inntil kroppen.

Hun la det utover i lyset fra trappehullet mens hodet ble fylt av sommerduft. Det kjentes både fremmed og kjent.

Først trodde hun det bare var en kjole av rød fløyel med lange ermer og sort blonde ved halsåpningen.

Så brettet den seg ut og satte seg opp.

Ei dame med langt hår satt inne i kjolen og strakte hendene mot henne. Det ringlet i armbånd. Ganske stille og bare for henne. Flere armringer enn hun kunne telle blinket i halvmørket.

Da kom kvalmen. Føtter og armer visnet mens en skingrende tone sto gjennom hodet. Hun forsto at hun kom til å falle.

Så kjente hun vagt de grove golvbordene under seg.

Da tanken igjen var hos henne, var alt rødt og sort. En dump smerte, og hun visste at hun hadde bitt seg i tunga. Halsen og ansiktet var aldeles vått og klebrig.

Det rant fra munnen. Hun prøvde å tørke seg. Men det gikk ikke så godt. Skjelvende prøvde hun å holde om seg fordi hun frøs.

Da kjente hun den myke fløyelen. Hun lå i et fang. Litt etter kjente hun hender på seg. Varme og varsomme med armbånd som sang.

Først knep hun øynene igjen. Så åpnet hun dem og så rett inn i ansiktet fra maleriet over pianoet. Det var den samme kjolen også. Bare at denne var ordentlig.

Det var Farmor Dina som satt og holdt henne og ventet på at hun skulle komme til seg selv.

Så var det ikke noe å være redd for, tenkte hun og lukket øynene igjen. Da hørte hun:

– Æ trudde nok at du kom en dag.

– Har du venta?

– Du kan skjønne æ har venta.

– Æ skulle ha komme før om æ hadde visst at du var her, sa hun ustøtt.

– Du kunne jo ikkje klare å få opp luka aleina.

– I dag sto den åpen. Var det du som . . .?

– Eller ei anna.

– Kordan skal æ klare å få opp luka når æ vil kom?

– Be han Benjamin om å åpne.

– Men om han ikkje vil?

– Han må.

– Koffør?

– Du har jo allerede fått mæ ut av kofferten.

Bergljot kom ramlende opp trappen mens hun ropte Karnas navn med redd stemme.

Hun lå bare stille i fløyelsfanget.

De bar henne ned i kammerset. Gjennom de åpne dørene hørte hun at Bergljot fikk skjenn fordi hun hadde satt opp luka til mørkeloftet.

Stine satt ved sengen og ba Fadervår over henne som hun pleide, mens hun ga henne avkok av marikåpe.

– Dokker skal hente Farmor Dina ned fra loftet, sa Karna mellom munnfullene.

De så forskrekket på hverandre og ville ikke forstå.

Da skapte hun seg vrang og ville ikke drikke mer.

– Gud forbarme oss, æ trur bane har sett skrømt, sa Bergljot.

Da forsto Karna at hun måtte unnskylde dem. De visste ikke bedre. Hun kom på at Oline en gang sa:

– Ho Dina hadde så mange fine kjola. Ho va forfengelig om ho va uvøren. De ligg vel oppe på loftet etter ho.

– Hent kjolen hennes farmor, sa Karna strengt.

Og hun fikk det som hun ville.

Hun var der ofte. Ikke bare om sommeren når golvet var lunt å trå på. Og ikke bare når det regnet. Nei, hun gikk dit når hun behøvde det.

Alle sakene som folk i gamle dager hadde eid eller hatt på seg fantes visst der oppe.

Stine og Oline mente at det var farlig for Karna å gå alene på mørkeloftet. Hun kunne få Fallegaven og slå seg fordervet.

Men pappa mente hun måtte lære seg å kjenne etter, så hun fikk lagt seg ned før hun falt. Hun skulle ikke gjetes.

Når pappa åpnet luka for henne, ropte Oline fra kjøkkenet:

– Doktern e’kje nokka far, han e en tøvball! Han vil la ungen forgå der oppe i mørtna!

Men hun kjente ikke mer at hun ville falle når hun var der oppe. Der var mørkt og stille. Bare en og annen mus, eller hva det var.

Pappa hjalp henne å få kasser og kofferter bort til luka så hun kunne se bedre. Lampe fikk hun ikke.

I timevis lette farmor og hun gjennom gamle saker som ingen mere brydde seg om. Så mange bilder som kom inn i hodet hennes. Folk hun aldri hadde sett før. Ikke alle sa hvem de var. Men det gjorde ingenting.

Farmor sa at de lette etter tiden.

Noen ganger prøvde de kjoler begge to. Farmor lo ikke selv om Karna så rar ut. Hjalp bare til med knappene og beltene.

Skoene var artige. Altfor store for Karna. De skrapte bortover golvet når hun gikk.

En dag fant de et langt skjerf av fjær. Det snodde seg etter henne som en orm og luktet nesten som pappas doktorkoffert. Likevel la hun det rundt halsen og kjente tydelig at det var levende.

Før hun gikk ned i huset tok farmor av den røde kjolen. Så hun skulle få med seg sommerlukten når hun gikk ned. Karna bar den med seg og la den over den høyryggede stolen i kammerset.

Da satt liksom farmor på stolen. Hun kunne ligge i sengen og nå henne med hånden.

Havsangen. Det første hun husket. Følelsen av å gå ut av seg selv. Fordi hun måtte. Eller ville?

Enda mens hun lå i sengen fløt hun bort. Idet hun åpnet øynene var den store kraften der. Lyset. Løftet henne, sugde henne til seg. Tvang henne. For at hun skulle høre sangen.

Mens drømmen ennå var, så hun seg selv fly ut over havet. Vinden hadde så sterke armer.

Lyden. Fjernt ute ved skjærene som et grovt bulder. Så nærmere med tydelige toner, samtidig som en ny, truende klage reiste seg der ute. Så atter en. Slik fortsatte det. Steg til et veldig kor som hvisket og sang, skjente, takket og ba på en gang.

Havet hadde nok den største sang i verden.

Av og til hørte hun båra kaste seg over flagghaugen. Hun behøvde ikke å se den. Visste hvordan den så ut. Den reiste seg og sprang på alt den kunne komme over.

Til sist var den hvit av sinne og prøvde å nå inn i himmelen. Det endte alltid med at den falt.

Men flagghaugen sto. Var visst evig. Bare stangen brakk år om annet.

Når hun våknet i kammerset, var alt grått og sort. Rosekvistene skrapte mot ruten. Ikke hardt. Bare som en uro i hodet.

Hun var svett, men frøs likevel. Det gikk en stund før hun greide å sette føttene på golvet.

Magen var en kvalm uro og hun kunne ikke lenger fly.

Rya var stripete. Men fargene viste seg ikke. Kjentes bare iskald og ruglete. Hun visste hvordan det var allerede før føttene nådde ned. De mørkeblå stripene var mest ruglete. Det var den gamle vinterkåpen til Hanna.

Hun gikk over golvet, gjennom spisestuen der det allerede durte i ovnen. Tumlet ut i kjøkkenet. Først tok varmen imot tærne hennes. Så hele henne. Og midt i varmen var Oline. Alltid.

For lenge siden trodde hun at Oline og krakken med hjul på var ett. Men en gang Oline ble febersyk og lå i sengen sin, sto krakken alene ved ovnen. Den hadde en blå- og hvitrutete pute som hun aldri hadde sett før.

Det hendte hun våknet med en ekkel smak i munnen som minnet henne om at pappa ikke hadde vært der da hun sovnet.

Da var det om å gjøre å komme seg opp på Olines fang og si: – Nu e Karna sin pappa kommen heim?

Når sola kom tilbake, bodde lyset i snøen også. Fikk det til å skjelve rundt øynene, som om de ville gjemme seg.

Det var nytteløst. Først var det ulidelig vondt. Som stimer av kvasse småmort gjennom hodet.

Likevel måtte hun ha det. Lyset.

Stirret hun lenge nok inn i soløyet så tok havtonen henne. Etterpå måtte hun tåle den kvalme oppvåkningen.

Trøsten var pappas armer. Stemmen. Hender over pannen.

Verst var det dersom fremmede øyne stirret, eller hun hadde tisset på seg uten å ville det.

Pappa pleide å dekke henne til eller bære henne inn i kammerset. Men han var ikke alltid der.

En gang snøen var helt hvit og ny la hun seg på ryggen mellom lysthuset og hagegjerdet. Selv med lukkede øyne visste hun at det varme lyset og den kalde snøen var ett. Akkurat som havet og himmelen langt utenfor holmene.

Da hun tenkte på det, gikk hodet i stykker og fløt inn himmelen.

Hun bevegde armer og bein i store buer rundt seg for å kjenne at hun var. Etterpå reise hun seg forsiktig uten å lage fotspor.

Da hun åpnet øynene og så ned, lå det en engel i snøen. Akkurat der hun hadde ligget. Hun hadde skapt den helt selv. I sitt bilde.

Hun fortalte Oline om engelen og fikk høre at det var bespottelig. Det var bare Gud som kunne skape noe i sitt bilde.

Hun motsa ikke. Men hun forsto at Oline ikke alltid hadde rett.

Hun ville tro at Hanna hele tiden var Hanna. Men så var det ikke henne likevel. Det var noe med stemmen. Og klærne. En av dem hadde ikke så bestemte hender. Og så luktet hun ikke som noe annet på Reinsnes.

En gang, det måtte være etter at hun hadde fått de første knappeskoene, for hun husket klakkingen av sine egne skritt i trappen, sto denne andre Hanna ved vinduet på salen. Hun skjulte ansiktet i hendene.

Da Karna ville ta på henne, bøyde hun seg ned og slo armene om henne. Det luktet sterkt og søtt, og det kom lyder ut av henne. Ansiktet var aldeles vått.

Det var første gang hun kjente tomheten som av og til la seg omkring de voksne. Den kunne ta fargene ut av veggene og gjøre det kaldt. Selv om det brant i ovnen. Det skjedde når en minst ventet det.

Pappa kom inn i rommet og gjorde det enda verre. Han så ikke på henne, bare på den andre Hanna. Fremmed i fjeset sa han ord som satte seg fast i hodet hennes. Det var rart, for hun kunne ikke huske hva han sa.

Det raslet i skjørter og en høy stemme sa noe om å reise.

Da rev pappa henne til seg. Han hadde harde hender, så hun sprellet mens hun ropte.

– Du e ikkje min pappa når du e så stygg!

Etterpå visste hun ikke for sikkert hvor mye som var virkelig. Men han hadde krammet henne inntil seg så det gjorde vondt, og skreket ned over henne.

– Æ e far din, for satan, di skitførkje!

På den måten ble det Karnas skyld at Hanna ville reise. Hvorfor visste hun ikke.

Egentlig forsto hun vel hele tiden at det var to av dem. For Hanna og Isak var allerede reist til Strandstedet.

Hanna hadde nesten alltid munnen full av knappenåler. Det luktet tungt av stoffruller og halvferdige kjoler som hang rundt omkring på veggene.

Før hun snakket måtte hun ta en og en nål ut av munnen og sette dem i en svart fløyelssopp. Den var skrudd fast til bordkanten. Knappenålene skulle stå pent og blinke i lampelyset.

Hanna var god å ha, men en kunne ikke stole på at hun var der. Derfor var det viktig å se henne der en kunne. I denne andre for eksempel. Karna trodde ikke det var så farlig. De reiste jo likevel. Alle fór sin vei med dampen.

Først hørte de baksingen og rumlingen av den, så kom den frem bak flagghaugen og la seg til å grynte.

Da rodde krambods-Livian ut. Var det båra, så duppet småbåten opp og ned og var fryktelig alene. Var det stille, var den en fugl som svømte inntil den store dampen.

Noen ganger kom det ikke bare pakker og kasser, men mennesker hun aldri hadde sett. Når de kom opp til huset, måtte hun nesten alltid frem og gi dem hånden.

Hun forsto på øynene deres om de virkelig så henne.

Den andre Hanna så henne med en gang hun kom. Nesten mere enn hun så pappa.

Først sa hun noe som ikke var å forstå, og pappa begynte også å snakke slik. Da de gikk opp fra støa tok hun Karna ved hånden. Flere ganger stanset hun, bøyde seg helt ned så hun ble like liten som Karna, og sa de rare ordene sine.

Pappa ble ofte myk i stemmen av den andre Hanna. Også etter den dagen han sto på salen og var stygg. Kanskje aller mest etter den dagen.

Den andre Hanna satt ved pianoet.

Det luktet gress og gardinene var så hvite. Rett som det var kom de inn i rommet i en veldig bue. Øyeblikket etter hang de rett ned så en kunne tro at en hadde drømt det.

Karna krøp tett inntil den sorte kassen for å høre at den andre Hanna fikk det til å synge der inne.

To nakne føtter lå på pedalene. Stortærne sto rett opp i luften når hun trådte. De så slemme ut, selv om de ikke gjorde noe galt. Eller redde? For at noen skulle ta dem.

En stund lå hun helt inne i tonene og tenkte på hvor redde de var, så åpnet hun munnen og beit til.

Først dundret det i pianoet da den andre Hanna prøvde å dra foten til seg. Så kom ansiktet hennes stikkende ned under tangentene. Opp ned. Håret hang nesten ned i golvet. Som et gardin mellom dem.

Det var ikke så svart som på den ordentlige Hanna. Men pent likevel.

Pappa kom farende og skjente for at hun ødela spillingen. Dro henne etter føttene for å få henne frem.

– La henne bare være, sa den andre Hanna og slo noen fryktelig sinte toner.

Men hun var ikke sint. Hun lo.

Og pappa akte seg inn på krakken sammen med henne. En lang stund satt de med sammenfiltrede hoder. Det kom underlige lyder ut av dem.

Karna satte seg opp og ville at de skulle se henne.

Det gjorde de ikke.

Da strakte hun seg og la begge hendene på tangentene.

En stor sang kom ut. Og enda så de henne ikke.

Da sa hun det like godt til henne.

– Du skal berre reis med dampen!

Pappa ble sint, men den andre Hanna tok henne opp på fanget. La fingrene hennes på tangentene under sine egne og trykket til. Det gjorde litt vondt.

– Oi! Nå skal du spille for oss, sa den andre Hanna og trykket.

Så kom «Gubben Noa» ut av pianoet.

Da den andre Hanna slapp hendene hennes, stirret Karna ned på tangentene og trykket der hun trodde tonen lå.

Og «Gubben Noa» kom ut i rommet en gang til.

På kommoden i bestestua sto et bilde i snirklete ramme. De sa det var mor hennes.

– Dette e mamma Karna, som du e oppkalt etter, sa pappa. – Ho døde da du ble født.

Hun kunne høre at han hadde sagt akkurat det samme mange ganger. Det var bare en lyd.

For henne ble Kjøbenhavn en slik lyd. Den gjorde folk døde. Og det ble hennes skyld. For de sa: Da du ble født.

Av og til dro hun en stol borttil og klatret opp for at mamma-Karna skulle se henne. Det var nesten alltid like stusslig.

Når den ordentlige Hanna kom hjem til Reinsnes, var det allerede bestemt når tid hun skulle fare til Strandstedet igjen.

Og Isak måtte følge med. Han sov i kammerset med Karna selv om han var større. Var han sint på henne, så sov han i kårstua hos Stine og Tomas.

Isak var ikke så verst når han var i godt humør. Men en kunne ikke lite på at en hadde ham. Dersom han ble sint, sa han at hun var liten og toskete. Hun likte det ikke. Men det var ikke noe å gjøre. Hun kunne sparke i en stol eller gå i stallen og stikke hestene med en kjepp så de vrinsket. Dersom ingen så henne. Men det hjalp ikke så mye.

En gang falt hun om mens Isak var sint på henne. Alle kom løpende. Hanna også. Da rømte han til sommerfjøset og var borte hele ettermiddagen.

Hanna sov på sørarken i gården. Én gang for alle, sa Oline. Det hørtes ut som lenge. At en kunne stole på at slik skulle det være til jul også.

Men de reiste alle sammen. Pappa også. Med den store doktorvesken sin.

En gang pappa og hun dorget småsei var han like sturen hele tiden.

Da sa hun det til ham.

– Du kan få ho Hanna heim igjen, så blir alt bra.

– Ho må være på Strandstedet og sy, veit du.

Hanna var det eneste kvinnfolket Karna visste om, som selv hadde bestemt at hun måtte være et annet sted. Hun gjorde som hun selv ville uten å gjøre noe styr av det.

Stine hadde en slags forklaring, hun pleide å si:

– Ho Hanna gjør det ho har sinn for.

Karna trodde at det betydde at dersom Hanna ville sitte på Strandstedet med knappenåler i munnen, så gjorde hun det.

Ellers var det ikke så godt å vite hva Hanna hadde sinn for. Noen ganger hadde hun sinn for Karna. Men ikke alltid. Det var ikke alltid hun hadde sinn for Isak heller.

Da sa Oline:

– Glunten skulle hatt en far.

Før kom Hanna ofte til Reinsnes. Pappa og hun lo så fryktelig om kveldene. Hun hørte det inn i kammerset.

De slo hverandre i dam og sjakk. Det var bare brikker på et brett.

En gang hadde hun kommet opp på loftsgangen mens Hanna sto foran lintøyskapet og skulle hente noe. Da så Karna at pappa også sto der.

Hun trodde at de sloss der i halvmørket. Men de gjorde nok ikke det. Da de fikk øye på henne, snakket de veldig blidt til henne. Begge to på en gang.

Hun kunne ikke med sikkerhet vite om dette var før eller etter den andre Hanna. Eller begge deler.

Oline sa:

– Før var det altfor mykkje kvinnfolk på Reinsnes, nu e det altfor få.

Karna forsto godt at det var for at den ordentlige Hanna ikke var der.

En godværsdag tok pappa henne med i båten. De seilte så fort. Det ble så lett alt sammen. Da sa hun det:

– Det va ikkje mi skyld at ho reiste.

– Nei, kordan kan du tru det? Visst va det ikkje di skyld!

Han sa det liksom utover havet. Stemmen var så myk at den brast.

– Kem det va si skyld då?

– Mi skyld.

– For at du va så stygg?

– For at æ va så stygg, ja!

– Kjem ho igjen?

– Det veit æ ikkje.

– Kan du be ho.

– Tja . . .

– Vil du ikkje?

– Det e ikkje så lett.

– Kan du ikkje bruk ho til nokka?

Da lo han enda så trist han så ut.

– Æ veit ikkje kordan det blir med mæ . . .

Da ble Karna redd fordi hun visste at han tenkte på det. Å reise. Langt.

Den dagen pappa kom og sa at han skulle ha kontor på Strandstedet, forsto ikke Karna at han skulle sove der også.

Da han hadde vært borte i en dag og ei natt, og ennå ikke kom hjem den kvelden, spurte hun Oline hvor han sov.

– Han søv på rommet bakom kontoret på Strandstedet.

– Pappa skal gje mæ mat, ropte hun.

De sa at det ikke gikk an. Da var det ingen grunn til å spise.

I to dager prøvde Oline, Stine og innejentene å få i henne mat. Da Oline til sist truet i henne grøt, veltet den ut av henne og over bordet.

Enda ville de ikke gi henne fred med maset sitt. Da klatret hun opp på kjøkkenbenken og stirret inn i kveldsola til havsangen kom og tok henne.

Stine hadde kasser stående rundt omkring på marka og i fjæra. Der bodde ærfuglene når de lå på eggene som skulle bli til kyllinger.

Da flere dager enn Karna kunne telle var gått, og pappa ikke kom, gikk hun ut til kassene og skremte ærfuglene bort. Siden kom hun til å tråkke på eggene. Ikke bare ett eller to. Mange.

Noen ble bare en ekkel grøt. Andre hadde klør og nebb og blålig skinn. Hun undersøkte dem nøye med en pinne.

Slik fant Tomas henne. Han ble fryktelig sint og dro henne inn til Stine.

– Pappa, pappa! Han skal komme! ropte hun og trampet i golvet.

Hun var så redd at tennene skranglet mot hverandre.

Da gjorde Stine det ingen hadde ventet. Tok henne på fanget og sa:

– Arme unge!

Da rant alt ut av henne. Oppe og nede. Hun kom til seg selv med trepinne i munnen. Svett og frysende på slagbenken i kårstua.

Stine holdt på å binde en grå ullgarnstråd rundt håndleddet hennes mens hun ba Fadervår.

Tråden måtte hun aldri miste. Aldri.

På den måten skulle Gaven bli lettere å bære. Så hun slapp å bite seg i munnen.

Gaven var ikke tråden, men det at hun falt.

Hun satt på Stines fang og tegnet døde ærfuglkyllinger. Fryktelig røde og blå. Hun kunne sette bildet på kommoden i bestestua sammen med den døde Karna. Så hadde de noen.

Stine sang for henne om fugler som var fri og fløy opp mot skyen i den mørke natt og ga småjenter dundyne til å sove i.

Dagen etter kom pappa hjem. Etter å ha hørt historien om ærfuglene og anfallet, sa han at det beste ville vært om Karna ble med til Strandstedet når han var der.

Oline og kvinnfolkene var forferdet over slik uforstand av en voksen mann.

– Har vi reist fra Kjøbenhavn til Reinsnes i lag, så kan vi vel reise til Strandstedet også. Vi kan vel få ei husbestyrerinne, sa han.

– Vi fer med båten og finn oss ei Hanna, mente Karna.

Det ble stille i rommet.

Men det ble ikke til at hun fikk fare med for å sove på Strandstedet. Spurte hun, så svarte de at først måtte han tjene noen penger så han kunne leie et husvære og barnepike.

I mellomtiden måtte hun tåle at han sov på Strandstedet rett som det var.

Når pappa var borte i dagevis, skrumpet hun inn og ble ingen. Eller hun gikk inn i havtonen.

Noen ganger, når hun trengte til det, kjente hun at mamma-Karna kom ut av bildet og tok på henne. Ikke så en kunne lite på at det var noe i det. Og aldri når noen så det. Men i havsangen. For at Karna skulle finne hjem.

En gang hun var sint på pappa fordi han måtte til de syke, sa hun at han var en tulling som trodde at det var noe gjevt med ei mamma som sto bak glasset sitt på kommoden.

Han sannet med. Men han gjorde ingenting med det.

Ingen andre reiste rundt med ei stor, svart veske full av brune, små glass og kritthvite kluter, eller satt ved et glasskap og doktorerte folk.

Men han var bare hennes.

Hun forsto at han likte damer bedre enn menn. Det var noe med måten han så på dem. Stemmen. De kom til Reinsnes når de visste at doktoren var hjemme.

Hun trodde ikke alle var like syke. De ble ikke lenge.

Han begynte å ta henne med på sykebesøk når det var godt vær. Hun kunne sitte i timevis og passe på båten mens han var rundt i husene. Hun visste at han alltid ba noen holde et øye med henne. Men hun så dem sjelden.

Et sted var det bare ei hytte og en gamme.

Når hun spurte hvorfor de ikke hadde flere hus på den gården, så sa han:

– Fordi det e så dyrt å bygge hus.

– Korfor har vi så mange hus på Reinsnes?

– Fordi Reinsneskarran hadde god råd i gammeldagan.

– Korfor har ikkje du god råd så vi kan bygg oss et hus på Strandstedet?

– Fordi æ ikkje e flink med penga. Men det skal du bli, akkurat som ho Dina.

– Korfor e ikkje ho Dina på Reinsnes?

– Fordi ho fikk lyst til å se sæ om i verden.

– Ka tid e ho ferdig med det?

– Det veit æ ikkje.

– Det e for lite kvinnfolk på Reinsnes. Kan du be ho kom?

– Æ har bedt ho.

– Då har du ikkje bedt nok!

– Kanskje det, sa han.

– E ho snill?

Han tenkte seg om og smilte litt for seg selv.

– Ikkje med alle. Med mæ va ho ikkje så verst. Men streng.

– Med mæ også?

– Nei, det trur æ ikkje.

– Då kan du be ho en gong tel.

– Æ skal prøve. Du kan sende ho ei tegning?

– A de døde ærfuglungan?

– Nei, av de levanes.

– De har finar farga . . . de døde, mente hun.

Så måtte han vende seil. Da måtte hun sitte rolig og ikke snakke. Men da han var ferdig, hadde hun tenkt ut hva hun skulle si.

– Æ trur ikkje dokker va snill med ho, så ho måtte reise.

– Kor har du det ifra?

– Har tenkt på det.

– Nå, kem skulle så den slemme ha vorre?

– Æ veit ikkje?

– Non e berre slik at de må vekk, sa han.

– E du slik?

– Kanskje.

– Men du reise ikkje!

Han svarte ikke med en gang.

Da hun trakk pusten, var det glasskår i brystet.

Så sa han utover havet:

– Æ skal varsku dæ i god tid.

Da reiste hun seg og grep en av de store rullesteinene de hadde til ballast med begge hender og ville hoppe over bord til havtonen med den.

Båten holdt på å kantre da han kastet seg fremover for å ta henne. Bannet stygt og var fryktelig sint.

Båten kom ut av kurs da han slapp roret. Det tok en evighet å få bør i seilene igjen.

– Du e stygg når du e sint, sa hun.

– Det e du også når du vil hoppe på havet.

Og etter en stund:

– Kom hit og sett dæ hos mæ!

Hun krøp bakover og gjemte seg hos ham. Da kjente hun det. Hjertet.

– Pappa, hjertet dett vil ut.

– Det blei så redd for å miste dæ. Men nu styre vi i lag.

Hun nikket.

Alt var så underlig stille. Til og med tissingen hennes var nesten uten lyd.

Hun tok ikke på seg laddene som sto under sengen selv om det var kaldt på golvet. Skjøv bare potten innunder og lyttet ut mot det sovende huset. Vinduet var grått helt inn i rommet. Til og med havet var stille.

Hun åpnet døren til kjøkkenet og så Olines skikkelse ved bordenden. Hun satt lent over kaffekoppen sin. Til den ene siden med kinnet helt nede på armen. Tøffelsnutene sprikte i hver sin retning under bordet.

Karna nærmet seg halvt bakfra og ville se hva Oline betraktet så grundig at hun la hodet helt ned på bordet.

Hun tok omkring henne og prøvde å se det Oline så. Men det var ikke noe usedvanlig. Ikke engang en liten fugl på brettet.

Morgensola hadde ikke nådd brønnlokket og gårdsgutten hadde ikke sluppet hønene. Gresset rundt dueslaget var sølvaktig av natteregn og fuglene som bodde i alleen holdt fred. Kanskje var det natt ennå?

Hun lente seg inntil Oline og ville opp på fanget.

Da hendte det. Oline brettet seg ut som ei filledukke. La hele ansiktet og overkroppen utover bordet. Helt slapt. Som om hun sov ennå.

Karna dyttet til henne og krevde seg. Men hun så ikke på henne. Da dyttet hun en gang til. Det ble som vanlig et søkk i henne når Karna stakk fingeren borti.

Da hendte det en gang til. En stor støy oppsto da Oline brettet seg ut og gled ned av krakken. Med armene over hodet uten å ta seg for. En lyd som av flere klaps mot en stor brøddeig.

Da hodet nådde golvbordene sang det i vindusrutene og koppene på bordet.

Oline brydde seg ikke om det. Ble bare liggende. Den tynne hvite fletta hadde løsnet. Lå som en liten kost, surret med hvit snelletråd.

Den ene hånden hadde innsiden opp. Som om hun ventet på å få noe.

Karna ga henne en smørkringle fra fatet på bordet og ble stående.

Men Oline tok ikke ordentlig imot. Stirret bare på henne der nede fra. Med et fremmed blikk og halvåpen munn. Ansiktet var altfor tydelig.

Karnas hjerte begynte å banke. Først fort. Så hamret det. Hamret og hamret. Føttene var ikke til å stole på, så hun la seg ned ved siden av Oline. Uten å vite hvor lenge det varte, ble hun der.

Til sist fikk hun løftet en hånd og lagt den på Olines bryst.

Da kjente hun stillheten. Den var så stor som hele himmelen. Større enn havtonen, visst.

FØRSTE BOK

1. kapittel

FRA HIMMELEN SKUER HERREN NED, HAN SER ALLE MENNESKENES BARN.

HAN SOM HAR SKAPT DERES HJERTER ALLE SAMMEN, HAN SOM GIR AKT PÅ ALLE DERES GJERNINGER.

(Salmenes bok, 33. salme, 13. og 15. v.)

Hun var bare en bylt å se til. Men han hadde allerede erfart viljen. Og den forbannede lyden. Den fikk svetten frem helt ut i fingertuppene.

Både mannskapet og de to medpassasjerene skydde dem. Kahytten fikk de ha for seg selv.

I to døgn var hun rasende. Natt til det tredje kom stormen. Da sovnet hun så grundig at han måtte vekke henne nå og da for å gi henne mat. Vannblandet kumelk med skje fra en kopp.

Det tok en halv time hver gang. Den sterke slingringen gjorde at han måtte låse melkekoppen fast mellom knærne for å ha begge armer fri. En til ungen og en til den uberegnelige skjeen.

Etter et par dager stinket det surt av bukselårene. Han holdt seg i kahytten, så det plaget mest ham selv. Det var vel lukten som fikk ham til å tenke på de gangene han hadde vært med Anders på Lofothavet. Kvalmen. Ydmykelsen da karene hadde døpt ham i levertønna. Redselen da de kjølhalte ham i iskaldt hav.

Stormen stilnet og kokkegutten meddelte at melken var sur i byssa også. Den egnet seg lite til spedbarnsmat. Han tilbød seg å lage en velling av kokt potet og vann.

Over speilblankt hav spyttet bylten velling på sin far og skrek til hun mistet pusten. Til sist ble hun helt blå og stille. Vrengte øynene som en døende, men med raseriet som skum rundt munnen.

Panikken tok ham, mens han prøvde å huske hva han hadde lært i studietiden, eller som kandidat på Frederiks Hospital. Om spedbarn, deres behov og raseri.

Det var ikke mye. Han holdt henne opp ned etter føttene og dasket henne bak. Ungen fikk rød ansiktsfarge og stilnet av. Det siste varte bare et øyeblikk. Da hun igjen kom i trygg stilling mot brystet hans, satte hun i gang.

La han henne ned i køya og ignorerte henne, ble det enda verre. Ikke et øyeblikk kunne han forlate henne.

Hadde han ikke vært så hardt prøvet, kunne han saktens ha gledet seg over at hun hadde god lungekapasitet. Men en annen tanke fór gjennom hodet: Enn om hun stilner for alltid? Og i et forsøk på å pynte litt på det: Hadde jeg bare latt henne bli igjen i Kjøbenhavn!

Å være alene far for en slik var et helvete en mann strengt tatt burde holde seg unna.

Åttende september var det blank sol. Primstaven sa: «Er det den dag godt vær, da blir det en god høst».

Tre dager for sent, etter det han hadde meddelt i telegrammet til Anders, kastet han et teppe om den skrikende, og tok henne med på dekk for å beskue innseilingen til Vågen.

Landluften slo henne visst, for hun stilnet av.

Og litt etter, med ubeskrivelig lettelse, gikk unge Benjamin Grønelv i land i Bergen med surmelkstinkende bukselår og bylten under armen som en annen pakke. Merkelig nok var hun stille.

Men da han igjen behandlet henne med respekt og la henne mot farsbrystet, ga hun seg til å vræle. Som på instinkt lempet han henne på hoften igjen. Derfra stirret hun på omgivelsene med runde, alvorlige øyne.

Inne i klutene holdt hun armer og bein utstrakt i flyveposisjon så godt hun kunne. Nakken strevde med å holde hodet oppe så hun kunne se. Av og til falt det ned mot brystet, for i neste øyeblikk å være i posisjon.

Riktignok måtte hun følge mannens bevegelse når han fant det for godt å svinge rundt. Men opplevelsen var tydeligvis hennes egen. Hun var helt stille.

Måten å holde et lite barn på så temmelig ukjærlig ut. Men den virket.

Hanna ventet i losjieierens beste rom. Verten forklarte at uvær til havs hadde forsinket båten fra Kjøbenhavn.

Første kvelden serverte han varm sjokolade med kremtopp som han brakte selv.

Hanna hadde ikke erfaring med losjiverter og visste ikke hvordan hun skulle ta det. Men da han sent på kvelden kom opp igjen for å hente koppen, meddelte hun gjennom dørsprekken at hun hadde lagt seg.

Slik lærte Hanna at i Bergen var det klokt å sove for låst dør.

Neste kveld gikk hun ned på kjøkkenet for å hente kveldssjokoladen.

– Så verten ikkje skal vær brydd med å komme opp med den, forklarte hun til den måpende kjøkkenjenta.

Dermed hadde hun satt alle ting på plass.

Men han hevnet seg da hun passerte disken hans for å få morgenmat.

– En pen, ung frue fra Nordlandene på reise? Helt alene? Han hadde en mine som om han tok henne for en forkledt tukthusfange. Eller verre kvinnfolk.

Et øyeblikk mistet hun seg selv. Sto med bøyd hode og tok imot. Så hentet hun seg inn.

– Jaså, fruentimmer av god familie i Bergen e ikkje særlig bereist? De sett heime og vansmektes?

– Joda, frue, de reiser med følge.

– Man har vel så mange røvera og lurendreiera i dennan byen at det ikkje er trygt for dame å bevege sæ?

– Det finnes ting som anstår seg og ting som ikke anstår seg, sa han mutt.

Men etter at hun fortalte at hun skulle møte doktor Benjamin Grønelv, som kom alene med et spedbarn fra Kjøbenhavn, kom verten på andre tanker. Han skjenket selv kaffe til henne.

Grønelv? Var det det hun sa? Han husket godt denne høye, mørke Dina Grønelv fra Reinsnes. Hun ble enke etter Jacob Grønelv og giftet seg med Anders fra Reinsnes, gjorde hun ikke? Hun spilte visst til og med klaver. Usedvanlig! Han husket henne godt. Hadde tenkt på hvorfor hun ikke kom til Bergen mere.

– E du så til års at du huska han Jacob Grønelv, smalt Hanna i.

Mannen tidde. Bartene pekte nedover og det veltrimmede skjegget vippet opp og ned på en kjøttfull hake.

– Dina Grønelv e for tiden i Berlin og spelle cello. Ho konserterer, meddelte hun.

Hele dagen var hun fornøyd med det ordet: Konserterer.

Hanna visste for seg selv at denne reisen ikke bare var for Benjamin og ungen hans. Da Anders ba henne fare til Bergen, sto det for henne som en sjanse til å se eventyret. Ja, Vår Herres styrelse for henne! Lengselen etter å komme ut var større enn skrekken for det ukjente.

Da hun ble enke og ville begrave mannen sin med voksede blomsterkranser, slik en gjorde det på Reinsnes, hadde hun fått høre at hun var datter til ei lappjente.

Så snart den arme Håkon var i jord fant hun det best å skrive til Anders. Om det kunne passe at hun flyttet hjem til Reinsnes og gikk til hånde på kramboden. Og Anders sendte telegram og skyss etter henne.

Da svigermor skiftet sinn og ville overtale henne til å bli, så Hanna henne inn i øynene og sa:

– Det e ikkje berre det at æ skal til Reinsnes, æ trur æ tar mæ en tur med dampen tel Bergen.

Hun visste ikke selv hvor hun hadde det fra.

Etter at hun reiste, het det seg at hun var så stor på det at hun hver dag sto nesten naken bak et skjermbrett og vasket alle krinkelkroker et legeme måtte ha. Til og med vinters tid.

Men til Bergen kom hun seg.

Hun hadde tenkt på ham. Benjamin. Hvem var han nå? Hvordan så han ut? Kanskje kjente hun ham ikke igjen?

Sist hun så ham var hun bare ei ungjente som for alvor begynte å forstå at de ikke var jevnbyrdige selv om de hadde vokst opp sammen og lest de samme skolebøker.

Anders sa at han var ferdig doktor nå. Hadde lært å kurere alskens sott og ubehag.

Hanna var ikke et menneske som umiddelbart lot seg imponere. Men at den Benjamin hun en gang kjente hadde greid dette, det var stort.

Hennes egne bedrifter var for ingenting å regne.

En dag for fem år siden hadde en ung fisker kommet til Reinsnes og lagt seg værfast i solskinnet for hennes del. Det var første gang hun opplevde noe slikt.

Hun reiste frivillig med ham til Lofoten og bodde mellom mennesker hun ikke kjente. Bryllupet ble en iskald affære i en diger, nesten tom trekirke. Brudekjolen hun hadde sydd virket merkelig fremmed, som hun selv.

Ikke engang presten var buden til den karrige kjøttsuppen etterpå.

Hver gang hun siden så kjøttsuppe, kom ubehaget. Hun hadde ikke fått ned mange skjeer den gangen heller.

At hun hadde fått sin oppdragelse på Reinsnes kunne ingen ta ifra henne. Hun spiste med kniv og gaffel like selvfølgelig som kvinnfolkene i Lofoten flettet håret sitt. Hun hadde sittet ved samme bord som prosten, og feiret jul med lensmannen sine.

At svigerfamilien verken hadde krambod eller lysekrone i taket, var lett å bære. Men hun fant ikke engang ei hylle hvor hun kunne sette de få bøkene hun eide.

Hun laget ikke noe styr av det, la bare bøkene i en kommodeskuff og tok dem frem når anledningen var der. Da het det at hun kastet bort dyrebar arbeidstid.

– Det e ikkje berre arman som treng å arbeid. Haue også! sa hun sta.

Og de måtte medgi at arbeide, det kunne hun.

Det hendte at svigermor ba henne om noe hun alt hadde gjort. Da svarte ikke Hanna et ord. Hun pekte. Dersom svigermor ikke så det, men ga ordre på nytt fordi hun ikke fikk noe svar, da pekte ikke Hanna. Hun satte seg.

På den måten ble alle i rommet oppmerksom på hvor sjelden det var å se at Hanna satt på baken.

I Storvågar hadde de ikke sett kvinnfolk lese fra ei bok stilt opp i vindusposten mens hun knadde brøddeig. På godværsdager gikk Hanna i Været med oppslått bok i den ene hånden og torgveske i den andre. Dette betydde ikke at Hanna var målløs. Langt ifra! Snakke hadde hun også lært på Reinsnes. Var hun i humør kom ordene trillende med stor kraft og innsikt. For eksempel om hvordan en pyntet båtene og seg selv for å fare til kirke. Dersom en var født på Reinsnes. Eller hvordan en kokte fisk.

Ingen hadde i manns minne prøvd å lære kvinnfolkene i Storvågar å koke skrei!

Svigermor kokte alt i ei gryte: Rogn, lever og fisk. Slik hadde hennes ætt overlevd i generasjoner. Og slik sparte en brensel.

Hanna kokte det hver for seg og pakket fisk og rogn inn i hvite kleder før hun bar det på bordet. Slik ble det en hel klesvask av et enkelt hverdagsmåltid. Det var forkastelig.

Da hun ble irettesatt, fortalte hun frimodig om hvordan lensmann Holm ville ha fisken servert. Han måtte ha sin egen leverkasserolle, kokt med hakket løk. Og Anders på Reinsnes måtte ha en egen tallerken til rogna, for han tålte ikke at det kom fiskesø på. Den skulle være varm og tørr. Kun servert med smør og flatbrød.

Første våren spurte hun etter kjøkkenhagen og krydderbedene. Hun ville så frøene hun hadde fått med fra Stine. Svigermor fnøs, men Hanna tok støvler på, hentet en spade og begynte å spa. Mannen syntes det var for galt, så han tok et tak, og satte opp gjerde for å holde sauene unna.

Utpå sommeren overtok Stines dufter. Svabergene, guanoen og den langgrunne tangfjæra fikk en alvorlig konkurrent.

Svigermor ga seg. Men hun nevnte aldri noe. Og i kvinneforeningen, der hun kunne snakke med fornuftige folk, kalte hun det «graset hennes Hanna».

Det rare var at allerede andre våren var det to kjerringer som grov i den karrige jorda mellom ripsbuskene og fjøset og tigget frø av Hanna. Utpå sommeren sammenlignet de bedene og hadde stor artighet av det.

De var enige i at det var unyttig. Men det var jo geraniumene i vindusposten også.

Hanna gjorde seg så pass kjent i Bergen at hun fikk utført alle ærender som var notert på listen. Hun hadde også oppsøkt en av Anders’ forretningsforbindelser og bedt om at notaen for årets forsendelse av tau og redskap ble sendt i tre avdrag à tre måneder.

Ettersom hun ikke visste at dette var et nederlag, utførte hun oppdraget med den selvfølgelighet som skulle til for å få et ja.

Hun hadde et ærende som overgikk alle andre. Stine og hun hadde spart for å kjøpe symaskin. Nå var anledningen der.

Ekpeditøren lot henne prøve flere. Han sydde selv også, om han var bare et mannfolk. Det var visst slik her i Bergen. Han snakket hele tiden om de ulike maskinenes fortreffelighet, så det var ikke fred å få. Men til sist ble de enige om at en ekte dobbelttrådet «Hamilton» med patentsystem og stempel var det rette.

Kassen måtte være solid, mente Hanna, og forklarte hvor langt den skulle reise. Så måtte han sende en dreng ned til losjiet hennes med den.

Det var ingen sak, dersom hun skulle betale kontant?

Først hadde hun vanskelig for å begripe at en symaskin som ikke ble betalt kontant var lettere for et kvinnfolk å ta under armen enn en som var tatt på borg. Men det var visst enda en sak som var annerledes her enn der hun kom fra.

Hun hadde sett symaskiner til salgs andre steder. Den skittviktige mannen gjorde henne utilpass. Men hun ranket seg litt og sa hun skulle ta den kontant om hun fikk fem prosent og han brakte den direkte til dampbåten den dagen hun skulle reise.

Mannen himlet litt med øynene. Som om han satte opp regnestykket i skallen. Så nikket han nådig.

Det gledet henne at han ikke så ut som om han var riktig fornøyd.

2. kapittel

En liten mørkkledt skikkelse kom inn døren. Som om hun danset. Og mørke, mandelformede øyne så rett på ham.

Benjamin sto ved disken i losjiet med bylten under armen.

– Hanna! utbrøt han.

Og som om det skulle være en lek fra barndommen, og de skulle ha sett hverandre hver dag siden da, svarte hun nesten mutt:

– Æ tenkte at æ fikk ta en tur.

Den lange båtreisen satt ennå i kroppen. Omgitt av kister og kofferter kjente han seg merkelig matt.

Hun hadde på forhånd bestemt hva hun skulle si. Han var uforberedt. Slike episoder kunne få ham til å gripe flettene hennes i raseri da de var barn.

Nå kjente han lettelse. Glede. For at det var hun som kom.

Hun var ikke særlig forandret. Ikke å se til. Likevel var hun en annen. Det var noe med holdningen. Måten hun bar hodet på. Munnen. En sammenbitt stahet. Som om hun ikke hadde ledd siden de så hverandre sist.

Men gyllen. Han hadde glemt hvor gyllen Hanna var.

På en måte var det første gang han så henne. På Reinsnes hadde hun bare vært der. Som alt annet.

Mest var det vel han selv som var forandret.

– Jaså, du tok berre en tur, lo han og byttet språk uten å tenke på det.

Hun lo ikke. Kom bare nærmere og rakte ham hånden.

Ungen låt som om noen hadde stukket den med en grov stoppenål. Han fikk lagt henne over hoften mens han trakk Hanna til seg med den ledige armen.

Et øyeblikk lente han pannen mot hennes og skammet seg litt over at han var rørt.

Mannfolket bak disken stirret.

– Ho e fresk, høre æ, sa hun.

– Freskar enn far sin, medga han.

Rolig tok hun barnet i armene.

Han ble så lett ved det. Ville nesten falle. Måtte lene seg til Hanna mens han gjenvant balansen.

– At et lite kryp kan kjennes så tungt, sa han brydd.

– Ka ho heite?

– Karna.

Hanna betraktet det vesle ansiktet.

– Karna? Koffer ikkje? Ho Oline venne sæ nok til det.

Han sov nesten et døgn. Våknet med lav kveldsol inn gjennom vinduet og en marerittaktig uro. Det var stillheten!

Han famlet etter bylten ennå før han hadde fått opp øynene.

– Karna!

Ved lyden av sin egen stemme husket han. Ség tilbake på puten og strakte kroppen ut. Lukket øynene og sukket befridd.

Hanna var der.

De hadde ennå tre dager på seg før dampen gikk nord.

Benjamin ville kjøpe en slik innretning som han hadde sett i Kjøbenhavn. Ei korg med kalesje og hjul.

Hanna trodde ikke det var bruk for denslags på Reinsnes. Men da de hadde fått tak i vidunderet, og hun trillet den nedover broleggingen, kom det frem en bevegelse rundt munnen. Det var nok et slags smil.

– Det e formastelig. Men artig og, sa hun.

At ungen ikke hadde særlig mere enn slitte traser som Karnas bestemor hadde fått tak i, bekymret ikke Benjamin.

Men der var Hanna bestemt.

– Har du tenkt å kom heim med pia i berre lørve?

Det endte med at de gikk i forretning for finere trikotasje og handlet utstyr til vesle Karna for en større sum enn Benjamin kunne betale. Men Hanna hadde fått reisepenger av Anders.

Butikkjomfruen tok dem for å være et par med sin førstefødte. De sa henne ikke imot. Etterpå nevnte de det ikke seg imellom.

På vei til losjiet måtte Hanna ned i vogna igjen.

– Se så, nu ser du ut som folk! sa hun og rettet på Karnas blondekyse.

– Ho har sjeldne øya. Du har vel sett det? Hadde æ ikkje vesst bedre så hadde æ sagt at ho slektes på han Tomas.

Han kjente rødmen spre seg ut i øreflippene. Men Hanna så ikke på ham. Hun stirret rett inn i Karnas vidåpne blå og brune blikk.

– Ja, ja, ho ser nu vesst godt nok med de der øyan ho har.

– Det regna! sa Benjamin og begynte å gå.

Om kvelden ville han se til Karna før han gikk til ro. Da han banket på, fikk han et nølende «Kom inn».

Hanna satt i sengen med barnet i fanget. Hun hadde bare serkeliv over skjørtet.

– Gje mæ blusen! sa hun uten å se på ham.

Han grep blusen fra stolen. Merket at hendene skalv. Ingenting var slik det skulle. De var ikke lenger unger som kunne vise seg halvnakne for hverandre.

Glimt fra barndommen kom mellom dem. Lekene som ingen måtte vite noe om.

Fort rakte han henne blusen uten å komme for nær med hånden. Hun la den sovende ungen fra seg i sengen og kledte på seg. Han ville se en annen vei, men greide det ikke.

– Jeg hadde glemt hvor gyllen hud du har, sa han hjelpeløst.

Da hun var ferdig med knappingen, reiste hun seg og la barnet i vogna. Han fulgte henne med øynene. De lette bevegelsene. Arbeidshendene som ikke passet til så smal midje og rygg.

Hun sto bøyd over vogna. Hoftenes rundinger. Midjen. Han svelget. Det rørte ham, eller hva det var?

Geskjeftig la hun sammen et par små plagg og dyttet dyna rundt ungen.

Han kjente seg tung. Det gjaldt å kontrollere pusten.

Som om hun var klar over at han betraktet henne, snudde hun seg og rettet seg opp.

– Du får sett dæ, sa hun merkelig toneløst.

De satte seg på hver sin pinnestol. Han betraktet hendene sine. Etter en stund renset han stemmen og sa:

– Takk for at du kom og møtte oss!

Øyenvippene hennes flagret. Så kom ordene. Fort og djervt.

– Du telegraferte jo om den morlause ungen. Men på Reinsnes vesste vi ikkje engong at du va gift.

– Nei?

– Mora, e ho . . .?

– Død.

Det lød hult. Som om han fortalte en løgn.

– Fra så liten en . . .? Kordan?

– Ikkje spørr . . . Ikkje nu . . .

Hun sank litt sammen. Så løftet hun haken. Han kjente det igjen. Hun følte seg støtt.

Han lente seg frem mot henne.

– Hanna?

– Ja?

– Æ skulle ønske at æ kunne sov hos dæ . . .

Hele ansiktet hennes ble fordreid, nesten stygt, da hun så opp på ham og ristet på hodet.

– Tilgi meg! Jeg . . . Herregud, vi er jo ikke ti år lenger. Tilgi meg! ba han.

Stillheten. Han visste ikke hva han skulle gjøre med den. Hun stakk hendene i de åpne bluseermene og holdt om seg, som om hun frøs.

– Skal du gå til ro . . . med en gang? mumlet han.

– Det behøve æ ikkje.

Hun satt med rett rygg og samlede knær.

Barnet snøftet i vogna. Han kikket bortil og rugget henne. Sendte Hanna et prøvende smil, som hun ikke besvarte.

– Fortell om han du var gift med, sa han og satte seg igjen.

– Han e’kje meir, han heller, sa hun kort.

Han forsto det var takk for sist.

– Æ skal far heim til Reinsnes og veit ingenting. Ikkje om dæ engong?

Hun nølte litt. Så interessert på et hull i sengebredselet. Lot pekefingeren gli i sirkel rundt.

– Han Håkon dreiv feske. Eide ikkje båt sjøl. Hadde et lite gårdsbruk. To kyr, åtte saue. Snill . . . Det blei nu berre slik. Gifting. Vi fikk en unge, en glunt. Vi kalla han etter farfaren som blei på havet. Isak. Han va ett år då han Håkon også drukna. De bruka det i den familien. Mannfolkan. Drukne.

– Isak? Kor gammel e han nu?

– Tre. Han går i lag med han Tomas og grev i alt som kan graves. Kanskje slepp han å drukne.

Hun tidde litt brydd. Det var ikke hver dag hun holdt så lang tale om seg og sitt.

– Og ho . . . kona di?

– Vi va ikkje gift, sa han kort.

– Ikkje gift?

– Nei.

– Gud forbarme seg!

Hun tørket seg med begge hender over ansiktet og tvang ansiktshuden opp mot hårfestet mens hun vugget frem og tilbake.

– Ungen! Du skal la prosten be for ho, Benjamin!

Han nikket. Kjøbenhavn hadde ikke vært stedet for slike tanker. Men det var kanskje det beste.

Dampskipet Michael Krohn ség inn leia.

På flagghaugen blafret det dorskt. Flagget var heist. Fralandsvind holdt råskodda til havs, så det var god landkjenning. To naust, to brygger og krambod var ikke lenger så rødmalte som han husket. Vindskier og kobbhus hadde grånet mot sydvesten og dørene var lukket.

For enden av alleen tronte det store hovedhuset i alt det irrgrønne, med røde og hvite bygninger på begge sider. Tunet lå som et spillbrett med velordnede brikker rundt. I midten raget brønnhus og dueslag. Hovedhusets grå skifertak og blinkende vindusrekke lyste matt, mens jordtaket på borstua fikk bygningen til å se ut som ei stor gresstue full av dogg. Den okerfargede kårstua med glassveranda mot sjøen brøt den velordnede rekken av hvitt og rødt.

Lenger opp løftet høstfargene landskapet mot fjellet. Rognealleen sto gul med blodrøde bær. Hagen hadde alle sjatteringer av gult og grønt. Han kunne skimte det åttekantede lysthuset mellom trærne.

Røyken sto opp fra skorsteinen over kjøkkenet, og stabbursklokka kimte. Så var han ventet.

Visst hadde han sett frem til dette øyeblikket. Hadde gått i Kjøbenhavn og sett det hele for seg. Slik han husket det.

Så ble det allikevel for mye. Han måtte vende seg bort og ta seg over ansiktet.

Men jo nærmere han kom, jo mindre røde og hvite ble husene. Taket på Andreasbrygga så dårlig ut. Høsten var tydeligere her inne ved land. Det grønne hadde islett av gult og brunt.

På en måte gjorde det alt lettere. At virkeligheten slo drømmen i stykker. Så slapp en voksen mann å grine.

Det var Tomas som hentet dem med ekspedisjonsbåten.

Han var forberedt på det. De satt rett mot hverandre og vekslet ord om reise, vind og vær.

Tomas kom ikke med spørsmål som krevde vanskelige svar. Ungen registrerte han nærmest som et stykke skjørt reisegods. At det kunne være ei mor et sted, lå tilsynelatende utenfor hans interesse.

Hannas tilstedeværelse feiret han med et goddag og velkommen hjem, det var alt. Hans oppmerksomhet var rettet mot reisegods og det rent praktiske: Å ro en båt.

Benjamin hadde glemt hvordan det var. Mannen og båten. Arbeidet. Nevenyttigheten. Den tause stoltheten.

Selv var han neppe noe skikkelig mannfolk på disse kanter. Hans utlendighet for å bli lege var visst bare for lediggang å regne her hjemme. Og det at karene måtte lette på lua når de de møtte doktoren, var nok til å skape uvilje.

Tomas’ arbeidshender i fast grep om årene. Med flere åpne sår og sprekker. Øynene, som hadde myst så mye mot sol og sno, at furene sto som hvite grøfter. Vadmelsjakken manglet en knapp. Han hadde lukket den med en spiker. Den uryddige, rødhvite hårmanken blåste fritt opp mot vinden. Det blå og brune blikket var direkte. Men det ga ingenting.

Da hun for noen uker siden fortalte at Tomas var hans far, hadde han spurt: – Hvorfor Tomas?

Og hun hadde svart ham med et spørsmål: – Hvorfor Karna?

Nå fløt ordene hennes opp mot de krappe, grå båreryggene.

Ingen kommenterte at Karna hadde et brunt og et blått øye. Ikke engang Oline.

Betydde det at alle visste, men ingenting sa? Eller tenkte en ikke så nøye over de spor som var midt oppe i dagen?

Men ungen ble tatt imot som en kostelig skatt. Og korga med hjul og kalesj? Skulle man i alle sine levedager få øye på noe likere? De strøk på teppet av rosa sateng. Slo kalesjen opp og ned. Vugget og trillet.

Vesle Isak kunne styre sin interesse. Til nå hadde han hatt det store Oline-fanget og de andre kvinnfolkene for seg selv. Nå måtte han ta til takke med harde mannfolklår under piperøyken.

Men Karna gikk fra fang til fang. Beundret og beglodd, veid på kjøkkenvekt, målt og nedskrevet.

Kvinnfolkene ristet på hodet over at han som doktor og far ikke hadde gjort det før. Så de kunne vite om hun hadde fått i seg nok næring på den lange reisen. Hadde hun hatt diaré? Hoste? Utslett? Gulsott? Det som verre var?

Da Oline hørte at han ikke hadde døpt henne før han la over alle hav med henne, satt hun i å stortute.

Deretter måtte han hente Dinas Bibel og porselensfat fra salen. Anders måtte av med busserullen og på med finskjorte. Her skulle hjemmedåp til for å berge jenta fra alt det onde som kunne vederfares.

Men Oline var langtfra sikker på om det var nok, eller om straffedommen kom. Benjamin måtte love at ungen skulle døpes i kirka også. Og Hanna skulle bære henne.

3. kapittel

Året etter at Karna og Benjamin kom til Reinsnes slo det til med et eventyrlig storsildfiske. Anders kalte jentungen for sildelykka si og trodde det skulle vare. I alle fall et par år, slik at han fikk unna litt gjeld til bergenskjøpmennene.

Men alt året etter kom tilbakeslaget. Og da de skrev 1875 var det helsvart hav. Storsilda var borte vekk. Tre sildenøter hang på stokk det meste av tiden og var ikke engang betalt. Selge dem var ikke å tenke på. Hvem kjøpte sildenot når det ikke var sild å få?

Da dukket det opp en ung mann fra et steinete utvær i Senja. Han skrev seg for W. Olaisen og var flink til å danse. Til og med døtrene til avholdsfolket danset med ham.

Vel et år hadde han vært dampskipsekspeditør på Strandstedet. Nå begynte han så smått å kjøpe berg langs Sundet fordi han ville virke klippfisk.

Mannen var altfor ung og vakker til at folk trodde han dudde til noe utover å møte dampen. Karene mente at han var tålig til å ro, men dårlig til å sjaue tungt gods. Dessuten var han fin i tøyet til hverdags. En tid flirte de av jyplingen. Som om det var så enkelt? Bare komme fra et forblåst skjær vest i havet og slå seg opp.

Men de solgte ham bergene sine for noen slanter. Og snakket med mistro om hvor han fikk pengene fra.

En dag kom han til Anders for å kjøpe berg. Ja, han kunne ta sildenøtene også for en rimelig penge om Anders ville bli av med dem. Om han altså fikk bergene?

Anders, som lenge hadde kjent seg trett og halvblind, var glad til. For planene han hadde med bergene på Strandstedet hadde han ikke fått sving på.

Wilfred Olaisen fikk både berg og nøter for en pris de begge kunne leve med.

Benjamin hørte om salget. Men han fant ingen grunn til å betvile at Anders gjorde det som var rett.

Selv hadde han ikke engang idighet til å kreve penger for piller, kluter og jod. Men Anders mente at all snillhet måtte ha en grense, ellers gikk ikke hjulene rundt.

Det han ikke sa, var at Benjamin ikke hadde særlig mye av Dinas forretningstalent. Han nevnte overhodet ikke Dina, dersom ingen krevde ham.

Og da svarte han kort: Jo, takk bare bra! Ho nemte at ho kanskje tok turen heim til sommarn.

Somrene hadde kommet og gått. Det var lenge siden noen hadde spurt.

Gammellensmannen, som folk kalte ham, satt på Fagernesset og pusset børsene sine. Men det var mye lyd i ham likevel. Særlig etter at han for alvor ble tunghørt.

Han var ikke uvennlig eller farlig. Det gikk bare ikke an å føre samtaler med ham. Og det hadde en vel i grunnen aldri kunnet, tenkte Benjamin. Han husket sin morfar som en buldrende plage i barndommens julefeiring og ved andre store anledninger.

Da Dagny og lensmannen kom til Reinsnes for å se på den nybakte doktoren og vesle Karna, slo Benjamin fast at morfaren snakket enda høyere og hadde grovere vaner enn han kunne huske.

Selvsagt var mannen gammel og ikke helt i virkeligheten. Men enda var han rett i ryggen, stor og røslig og luktet sigar på lang avstand. Og hver gang han så Anders, befalte han ham å hente Dina i Berlin. Det kunne være pinlig, ikke bare for Anders, men for alle som hørte.

Et annet pålegg til Anders var at han måtte bygge på hovedgården og få en skikkelig glassveranda mot sjøen. En storgård skulle ikke ha glassveranda i kårstua der tjenestefolkene bodde, uten å ha en dobbelt så stor i hovedhuset. Det var ynkelig, mente han.

Anders var ikke så opptatt av glassverandaer.

Benjamin syntes han måtte komme til unnsetning og sa at hovedhuset hadde sin egen arkitektur som ville bli ødelagt ved et glassbur.

– Tøv! ropte lensmannen og føyde til at folk fra Danmark ikke hadde forstand på hva man trengte i Nordlandene.

– Bare vent til dokker blir gammel og avhengig av å sitte varmt og tørt og se utover havet. Da kjem nok glassverandaen til å bli et savn. Nei, Dina, ho hadde sans for denslags!

Når han snakket om Dina, var det med samme tonefall som en omtaler døde.

Benjamin minnet ham om at Dina heller ikke hadde funnet det for godt å bygge glassveranda på hovedhuset.

– Tøv! ropte lensmannen, ho kom i tidsnød!

Da tok Anders meget bestemt til orde og ba folk ta for seg av det som fantes på bordet før taffelet ble hevet. Og som alltid når Anders fant for godt å si noe i lensmannens nærvær, var det med lavmælt autoritet.

Og alle ga seg i annen prat. Lensmannen også.

Dagny holdt seg til Benjamin og insisterte på at han måtte komme til Fagernesset.

Han skyldte på at han reiste så mye i embeds medfør, at når han kom til si ega stø så ble han der så lenge han kunne.

Dagny tok etter ham. Holdt lenge på ham. Det hadde hun alltid gjort. Mot alle andre i familien var hun kjølig og korrekt.

Helt siden guttene kunne klare seg uten henne, hadde hun annenhver sommer reist til sin egen familie i Bergen. For å følge med i verden, som hun kalte det.

Benjamin husket henne fra han var gutt. En pirrende, hemmelig lengsel han aldri hadde betrodd noen. Han bøyde seg tettere til henne og snakket lavt, og registrerte at hun likte det.

Mens de satt der ved bordet, tenkte han: Hun lengter etter at mannen skal dø. Og det falt ham ikke inn å bebreide henne. Lensmannen hadde hatt dårlig hjerte så lenge han kunne huske. Men helse som en djevel.

Da han siden nevnte det til Anders, fikk han svar.

– Det e ikkje selve hjertet det skorta på, men hjertelaget. Derfor holde han sæ i live.

Lensmann Holm måtte gi seg våren etter. Hjertet stoppet en dag han satt i vengbåten på vei til marked.

Så nå buldret han ikke om denne datteren som aldri ga livstegn.

Ellers hadde han vært trofast i det stykket. Sist julaften, da de hadde gått rundt treet uten musikk, påla han Anders under tårer og kraftfulle ord å hente Dina hjem.

Som vanlig hadde Anders tålt det uten å ta til gjenmæle.

Men heretter skulle det altså være fred.

Benjamin skrev til Dina om lensmannens død. Fortalte om Reinsnes, om Anders og de andre, om Karna og seg selv. Planene om å leie seg inn på Strandstedet og drive praksis derfra. Der var mange som trengte doktor, men få hadde midler til å betale for seg. Derimot spratt handelsbetjenter og håndverkere frem overalt. Kramboden på Reinsnes var tom både for folk og varer. Så Hanna hadde tatt til Strandstedet for å sy for folk.

Han skrev til Aksel også. Adressert til foreldrene i Danmark. Holdt brevet i en lett og sorgfri tone, og inviterte til Reinsnes når tid som helst.

Aksel skrev fra Berlin og fortalte at han prøvde å komme i gang med privat praksis. Det var ikke lett. Aller helst ville han arbeide ved et sykehus. Lære mere. Men det var vanskelig. Han hadde jo ikke Benjamins karakterer. Og så måtte han lære språket skikkelig.

Som om Dina bare skulle vært en felles bekjent, la han ut om at hun leide flere store værelser i et godt strøk. Selv hadde han et lite rom på et pensjonat i nærheten.

En meningsløs sjalusi fikk Benjamin til å slenge brevet halvlest fra seg.

Hans mor levde med hans beste venn som ikke var stort eldre enn ham selv. Minst 15 års forskjell. Hva mere: Hun overlot til Aksel å fortelle det. Ikke nettopp vakkert.

Hva i helvete ville hende når hun ble lei av ham? Eller enda verre: Hva ville hende dersom han ble lei av henne?

Han hentet brevet frem igjen.

Aksel fortalte i alle fall at de bodde hver for seg. Altså ikke den store offentlige skandalen.

Frykt for at brevet fra Aksel kunne komme Anders i hende, gjorde at han stakk det i ovnen. Så på at flammene fortærte det, og satte seg straks til å skrive svar.

Det ble en latterlig advarsel mot å leve i hor og å bryte ekteskap.

Da han hadde lest igjennom, krøllet han det sammen til en liten hard ball som laget blekklatter i hånden. Han kunne vel for fanden ikke preke moral til Aksel. Han?

Etter et par dager skrev han et nytt brev til Aksel, i en tone som om de begge skulle være studenter. Uten andre sorger enn dem de selv skaffet seg.

Ba ham hilse Dina. Dersom han traff henne?

4. kapittel

Kontoret var brunt og nedslitt. Det luktet tobakk, papirer og lakkstempel. Ingen kom til å forstyrre dem. Kramboden var tom. Bare noen støvete, ukurante varer i hyller og skuffer. Ting som kunne lagres. Kanskje komme husholdet til nytte. Beket tråd og piperensere. Lampeglass og voksduk i solblekede ruller.

Anders hadde øvd seg noen dager på hva han skulle si. Nå satt Benjamin og han med hvert sitt glass med rom.

Det gjaldt finansenes anstrengte stilling, begynte han med et godslig flir.

Han forsto det slik at Benjamin ville ta Karna med og leie seg inn på Strandstedet med husbestyrerinne? Han måtte si hva han mente om saken. For det regnestykket ville ikke gå i hop.

Benjamin visste ikke hvordan han skulle ta det. Han var da ikke noen guttunge som en kunne sette på plass etter som en var i humør til.

Jo, han hadde tenkt å etablere praksis på Strandstedet. Han hadde snakket med distriktslegen om det. Der var behov for en doktor til. Uten tvil.

Anders var ikke i tvil om at Benjamins doktorgjerning behøvdes. Han hadde jo sett at han hadde både anseelse og respekt. Det var vel og bra alt sammen. Men ikke særlig mye å leve av så lenge han ikke sørget for å få betalt.

Ja, Anders sa det rett ut: Han kjente seg som en bestyrer for et bo som ingen andre enn han selv brydde seg om.

Uvanlig direkte tale til Anders å være.

Ettersom han ikke fikk noen som helst motstand fra andre siden av bordet, fortsatte han med den lengste talen han hadde holdt siden han banket opp fiskerne som hadde avstraffet Benjamin på Lofoten:

Storsilda var igjen blitt borte. Helt siden i 64 hadde det ikke vært mulig å befrakte fiskerbondens varer på den gamle måten mot varer til fiskeren. De skulle ha klingende mynt for fisken med en gang. Ellers gikk de til en annen oppkjøper. Og mynten hadde de forlengst sluttet å bruke på kramboden på Reinsnes. Nei, de gikk til hva nes det skulle være.

Og Anders måtte betale ut forskudd før han hadde solgt fisken! Han alene ble ansvarlig for fiskekvaliteten. I Bergen ble skadd og vraket fisk hans tap.

Og så var det disse forbannede dampskipene! De tok all befraktning og gikk som klokker uansett vind og vær.

Kremmere satte seg ned overalt. På Strandstedet, langs Sundet og på øyene. Hvem som helst kunne slå seg på handel. Hadde det ikke vært så grunt på Reinsnes ville han i sin forpulte blindhet satset alt på ett kort. Kjøpt seg dampbåt og gitt seg til å befrakte både folk og gods.

Den nye tida slo ikke bare Reinsnes ut av leia. Det var det samme for mange gamle handelshus og gjestgivere. Men om Benjamin trodde at han syntes det var noen trøst, så trodde han feil!

Fiskerne i Lofoten solgte fisken rå til oppkjøperne som tilvirket den til klippfisk. Oppkomlinger som Olaisen satset på det. Men han var ung, hadde godt syn og et trygt utkomme på si. Slike karer satte kvinnfolk og unger til å arbeide som dyr. Ikke for mat, men for mynt.

Benjamin minnet ham om at han hadde solgt bergene. Om det hadde vært klokt?

Anders flirte beiskt og ga seg til å fortelle om hva som skulle til for å få en blind jekteskipper til å bli klippfisk-greve. Dessuten: Hovedgården og bryggene måtte males. I alle fall mot sydvesten. Redskap og tauverk var tatt på kreditt fra Bergen. Jekta hadde dårlige seil.

Folk som ble leid inn i onnene nøyde seg ikke med mat og kjoletøy, de ville ha mynt. Saltet hadde han klart å gjøre opp for, men ikke alt melet.

Selv var han ikke brukende som fullkar på jekta. Han måtte leie en ekstra styrmann til bergensfarten. Folkene som hadde sitt hjem og virke på gården, kunne han ikke sende vekk. Hvor skulle de ta veien?

Gårdsbruket og feholdet var trygge i Tomas sine hender. Regnskapet hadde han selv prøvd å styre, men det var ikke noe for en halvblind mann. Dessuten var det ikke slikt arbeide han dugde til. Han var og ble en havmann.

– Men du, Benjamin, som har lært både det eine og det andre, du kan nu vel sjå på de der tallan? sluttet han og klasket glasset i bordet.

Benjamin hadde lyttet til den lange dommedagsprofetien. Nå ristet han på hodet.

– Vi ansett et tallmenneske til å ta vare på alt i hop, sa han.

– Ennu en som skal ha lønn i mynt? Nei! Det e ikkje berre regnskapet. Vi må ha inntekt.

Hadde ikke den sprenglærde doktoren forstått alvoret?

– Skjønna du kordan det e fatt?

– Jo . . . Men vi e vel ikkje akkurat konkurs?

– Eller nokka deromkring, sa Anders tørt.

– Då må vi arbeid i lag og be om godt fiske.

– Æ e bedre til å arbeid enn til å be, sa Anders.

Benjamin mente at Tomas måtte innvies i den bedrøvelige tilstand.

Anders så i golvet. Det hadde aldri vært vanlig å innvie gårdsarbeiderne i økonomiske floker.

– Det var vel før mi tid at han Tomas berre va en gårdsgutt, sa Benjamin.

De vekslet blikk.

Anders mumlet at han kanskje var litt gammeldags. Tomas forvaltet jo gårdsdriften. Den hadde ikke store, men nokså solide inntekter. Ikke så mye i mynt som i føde og nødvendigheter.

– Har du regna på ka det hadde kostet å kjøpe alt for å fø heile huslyden?

Nei, Anders hadde ikke det.

– Då tar vi han med på råd, og prøv å se kor vi kan spare, eller vinne.

Det ble sendt bud på Tomas.

Det tok sin tid. For han skulle avslutte noe arbeide, vaske seg og bytte skjorte. Tomas viste seg ikke uflidd sammen med folk som ikke ble skitne på nevene. Men han gikk ikke så langt at han barberte seg.

Om han var forbauset over å bli innvidd i Reinsnes’ begredelige status, så viste han det ikke. Han stilnet bare av en liten stund. Så kom det:

– Torsken e meire å stole på enn silda. Vi kan flekke berg sørom naustan. Der e massevis av berg som berre har et tynt lag med løng og mosse. Begynne vi nu, så vaska sydvestkulingen den rein heilt gratis før sesongen kjem. Dessuten har du jo berg på Strandstedet. Vi bruka jekta tel å kjøpe fesken på Lofoten og telberede den sjøl på bergan.

– Æ har selt bergan på Strandstedet tel han Wilfred Olaisen, sa Anders kort.

Tomas stusset, men tok seg fort inn.

– Æ trur bergan her på Reinsnes ligg bedre tel. Kort vei for feskeran å levere. Dessuten har vi jo både bryggeplass for mottak og husrom for folk som skal arbeid . . .

– Æ vinn ikkje med det der styret, sa Anders avgjort.

– Men om han Tomas vil forsøke?

Benjamin kjente seg ikke helt vel som mekler.

Men for Tomas var det utrolige hendt. Han satt på krambodskontoret og diskuterte fremtid for Reinsnes. Det ble bestemt at han skulle hyre noen gutstriker til å flå berg for mynt. På Anders’ bekostning. Etterpå skulle han begynne å kjøpe fisk og hyre folk. For egen risiko.

Tomas flirte da han kom inn til kveldsmaten. Og fliren satt i øynene dagen etter også. Han hadde fått så mange tanker å rydde opp i. Kunne ikke huske at han i sine levedager hadde tenkt så mye på en gang. Mynt! Det var noe helt annet enn okseavl og pløying.

Rett som det var gikk han bak plogen og fikk en storartet idé om et eller annet. Da måtte han i hus for å vaske seg. Så gikk han på kontoret til Anders som satt med lister under et forstørrelsesglass.

5. kapittel

En dag i mars ble Benjamin hentet til en avsides husmannsplass med fire syke unger. Foreldrene hadde i flere dager trodd at det var vanlig hoste og forkjølelse. Men det siste døgnet var den yngste blitt så syk at de sendte bud på doktor.

Benjamin konstaterte høy feber, utslett, og hvitt belegg på tungen. Den minste var svært avkreftet og hadde dette karakteristiske bleke området rundt munnen.

– Det e nok skarlagensfeber, sa han, og ga korte instrukser om hvordan de skulle forholde seg. Den yngste var så dårlig at han fant det best å bli til det kom en vending.

Men det var ingen ting han kunne gjøre, og utpå kvelden døde den vesle. Hele tiden mens han satt hos, var det ikke det fremmede barnet han så, men Karna. Da det var over klarte han ikke engang å trøste seg selv.

Sent på kvelden trasket han flere timer gjennom råtten skaresnø før han kunne åpne dørene til varmen og lysene på Reinsnes. Han lengtet etter vaskevann, mat og søvn.

Bergljot brakte vann og Tromsø Stiftstidende opp på salen til ham, slik hun pleide. I kveld falt et brev ut av avisen. Stor, steil skrift. Så gikk det opp for ham at det var fra henne. Anna.

Den ydmykende avskjeden sto klart for ham. Samtidig kjente han en rislende forventning. Pusten, som om han skulle løpt langt. Pulsen banket på merkelige steder. I munnen. Øregangene.

Han tvang seg til å åpne langsomt. Med brevkniv.

Blekket fløt for øynene hans. Bokstavene var hemmelige koder, føyd sammen med uregelmessige, trassige streker.

Han samlet seg. Prøvde å lese. Mente å forstå at hun var blitt glad for brevet hans. Ikke et ord om den vonde kvelden. Ingen bebreidelse. Ikke engang mellom linjene.

Som om hun hadde bestemt seg til å la ham være en hvilken som helst bekjent? Eller gi ham en sjanse til å begynne på nytt? Var hun simpelthen bare høflig? Professorens veloppdragne datter?

Han sovnet ikke før utpå morgensiden. Brevet var det første han tok etter da han våknet.

Siden ble brevene fra Anna en fangline til resten av verden. Et frikvarter fra plikter og hverdag.

Han henvendte seg regelmessig til henne, som til en dagbok. Om vanskelighetene, gledene, hverdagslige episoder. Holdt seg unna formuleringer som kunne minne om en forsmådd beiler. Eller kjærlighetserklæringer. Noe sa ham at det kunne være klokt.

De sidene som virket truende når han leste igjennom, sendte han ikke. I stedet skrev han et par linjer om Karna. Små morsomheter. Men de dypere tankene omkring farskapet og det at han følte seg dømt til Reinsnes, holdt han unna.

Derimot delte han noen av de tragiske hendelser han måtte ta del i. Som at tre av barna på husmannsplassen døde av skarlagensfeber. For at hun ikke skulle tro at livet hans var for trist, gjorde han narr av sin utilstrekkelighet. Det tok seg godt ut når han leste igjennom.

Av og til la han for dagen at han lengtet bort. Men ikke så sterkt som han kjente det.

Hun svarte ikke regelmessig, først. Og brevene var nokså avmålt, uten samme lette fortrolighet som han viste henne.

Men etter hvert ga hun mere. Selv om han hele tiden fornemmet at han ikke fikk de virkelige følelsene.

Var det avstanden?

Noen ganger tok han seg i å tenke på henne som en han aldri hadde møtt. Kanskje lengtet etter å møte? Drømte om? Hun var i tankene hans. Slik hadde han henne alltid.

Alt det andre betydde ingenting.

Hun skrev aldri om den siste opprivende tiden. Bruddet. Aksel nevnte hun ikke med et ord. Derimot fortalte hun levende om en reise i England og Skottland. At hun ga pianotimer og hadde hatt noen konserter. To av dem offentlig i Kjøbenhavn.

Han fikk to brev mens hun bodde hos en tante i London. Hun nevnte en skotte hun hadde møtt. Kom tilbake til dette møtet i flere setninger.

Han svarte med en gang, som i feber. Ba henne overveie forholdet. Om denne mannen virkelig var den rette for henne. Hun måtte ikke gi etter for stupid redsel for å bli omtalt som peppermø.

Da hun svarte, hørte han latteren hennes trille mellom linjene. Hun hadde ikke tenkt å gifte seg med en skotte. I alle fall ikke denne her. Han var altfor opptatt av penger og ordspill. Hun orket ham bare i små porsjoner. Da kunne han være riktig så underholdende.

Men en skotte var ikke noe å ta med seg hjem. Få menn egnet seg for import, skrev hun.

Om og om igjen leste han brevene hennes. Av og til høyt for Anders. Bare et avsnitt eller to, så fikk han delt gleden med noen.

Slik ble Anders innvidd i Annas eksistens, uten at han stilte spørsmål. Men han humret, husket brokker av Annas ord og underholdt dem begge med å gjenta dem.

«Få menn egner seg for import.» Som om det skulle være klippfisk, la han til for egen del.

Eller: «Engelsk mat får en til å forstå hvorfor de er imperialister. Grusomheten sitter i tarmene.»

– Makeløst. He, he.

Benjamin satte et kryss i almanakken. Dagen for et nytt brev. En slags tidsregning. Eller et merke å se på når han ville. Akkurat som brevet.

Men da måtte han være alene.

I en fortrolig stund med Anders prøvde han å sette ord på noe av det han tenkte. De satt i vengrommet på jekta som lå på heimeanker.

– Vi har ikkje særlig kvinnfolklykke, verken du eller jeg?

Anders skottet på ham gjennom piperøyken.

– Nå . . . du får nu se å bli tørr bakom øran før du gjør opp bestikk. For mæ e derimot reisa gjort.

– Trur du aldri ho kjem heim?

– Ka i all verden har ho her å gjøre?

– Du e jo her. Reinsnes. Ho Karna.

– Ta dæ en dram i andre foten, gutt.

Den slagferdige roen kunne gjøre Benjamin eitrende sint. Som om mannen stoppet sitt eget blod og var stolt av det. Hadde det gjort Dina like forbannet?

– Æ har skreve og bedt ho komme og se ka vi skal gjøre for Reinsnes, sa han brått.

Anders renset snadda si. Så pakket han ei ny. Det tok sin tid. Da han var ferdig, tente han lenge og vel. Smattet. Tok den ut av munnen og så mistenksomt på den. Ingen tegn til fyr. Han prøvde igjen. Like svart var det. Da tok han en firtomsspiker opp av tobakksesken og grov alt ut igjen. Det ble en brun haug i esken som han betraktet med interesse.

– Ja, ja, man kan jo tro på under.

Så la han pipa fra seg og skjenket mere rom.

Benjamin fortsatte å leie to rom hos skomakeren på Strandstedet. Der tok han imot pasienter to dager i uka når været gjorde det fremkommelig i småbåt.

Han innrømmet ofte at seiling ikke var hans store talent. Men Anders fikk rett i at også arbeide en ikke hadde idighet til etter hvert ble rutine.

Han hadde vennet seg til ensomme timer til havs i all slags vær. På den måten var det heller ingen vitner til at dønningene utenfor Senja eller storbåra på Andsfjorden truet manndommen. Eller at doktoren klynket når han måtte ro i motvind så vannblemmene sprakk.

Han hadde god båt. Men det skulle ikke store sjøskvetten til før han ønsket seg tilbake til Kjøbenhavn. Alt i ett planla han retrett. Bort. Ut.

Studietiden sto for ham som en fest og en frihet. Livet som doktor mellom skjærene fikk ham ofte til å kjenne seg utlevd og eldgammel.

Var været slik at en mann kunne sitte under seilet og tenke i fred, planla han å fare til Kjøbenhavn eller Tyskland for å spesialisere seg.

Han hadde et tredje alternativ: Fødselsstiftelsen i Bergen. Kanskje var det det han skulle? Hjelpe unger til verden. Kvinnene.

Det hendte han satte dato for å sende søknad om en plass. Men det skulle ikke mere enn en krapp sidevind til for å spolere det hele. Eller det fløt bort i Karnas blå og brune blikk når hun kom stabbende til støa for å møte ham.

De oppsøkte ham. Kvinnene. Unge og gamle. Skulle ha råd. Medisin. Om vinteren så han dem nesten ikke for bare klær. Om sommeren merket han seg et og annet blikk. En føflekk. Et smil. En hårlokk. Men de var ikke virkelige for ham. Bare tilfeller. Han måtte jo ta i dem, kanskje trøste dem. Det hendte han registrerte varme fra hud. Da ble han straks på vakt. Det var han som var til for dem.

Sov han over på Strandstedet, så hendte det at han forvillet seg på steder der de ikke var pasienter. Idiotiske basarer til inntekt for et eller annet. Redaktørens leseforening. Hørte dem lese høyt fra en eller annen roman.

Men Strandstedet var ikke Kjøbenhavn. De flanerte ikke under trær i tynne sommerkjoler. Skoene klakket ikke mot brolegging. Han prøvde å huske situasjoner, hendelser, tablåer. Alltid med kvinner under bredbremmede hatter. Med ryggen til. Og denne roterende bevegelsen i hoftene. Visst var skaperen en lidderlig Satan!

Kjærlighet?

Nordlandene var et ødslig sted. For en som ham.

En dag oppsøkte han Hanna. Hun leide to værelser i et umalt hus ved telegrafen.

Det var flere måneder siden han hadde sett henne. Hun var sjelden på Reinsnes.

En gang hadde hun søkt ham på Strandstedet, for hostedråper til Isak. Sittet på det vesle venteværelset og oppført seg som om hun ikke kjente ham mere enn hvemsomhelst.

Hun holdt seg unna. Eller var det ham?

Tydelig forbauset tok hun imot i den vesle stuen bak syrommet. Der var hyggelig, men trangt.

Hun bydde på kaffe og kringle, og satte seg til å neste på et kjoleliv.

Han visste at hun arbeidet hardt for å få til det nødvendigste. Et par ganger hadde han stukket til Stine noen sedler. Bedt henne gi dem til Hanna uten å si hvor de kom fra.

Nå gjorde det ham uvel å tenke på. Som om han skulle ha prøvd å kjøpe noe.

Først snakket de om barna. Han hadde med en tinnsoldat til Isak.

– Han e i fjæra og leke, sa hun.

For noen dager siden hadde han tatt Isak med i doktorbåten. Det var godvær, og han skulle tilbake til Strandstedet om kvelden likevel. Gutten hadde tuslet alene i fjæra der han hadde båten liggende. Da han ble spurt om han ville med, svarte han sindig at han måtte bare varsku Hanna. Prøvde å skjule hvor glad han var.

De hadde snakket om den store verden der horisonten bikket rundt. Og en svullfinger som han hadde sett Benjamin skjære i.

Gutten hadde en annen tillit til verden enn Hanna. Det rare var at den egenskapen nok var Hannas bedrift. Der andre enker ville ha skjermet og skjemt bort, der sendte Hanna Isak på egen hånd. Til å gjøre ærender, fare med i doktorbesøk, ro i havna og besøke smedene langs fjæreveien.

Det var Isak som nevnte dampskipsekspeditøren.

– Han skaffa ho mamma sykunda. Han kjenne så mange.

– Nå?

– Han sei vi kan fløtte heim tel han. Han ville nu at vi skal giftes.

– Hørte du det?

– Hørte og hørte . . . Det fór framom øran nokka sånt, ja! Æ hadde lagt mæ, men kunne ikkje sove.

– Ka ho svarte, mor di? spurte han lett.

– Det hørte æ ikkje. Men ho har fått sæ halsebrosje.

Han ville fortelle Hanna om turen med Isak. Da så han brosjen i brystgropen. Eller var det motsatt?

Det ble til at han bemerket brosjen i stedet.

– Dampskipsekspeditøren hadde den ligganes tel inga nøtte . . . Men æ har ikkje betalt den ennu.

Han valgte en ertende tone:

– Dampskipsekspeditøren har vel råd til å forære bort ei brosje?

Hun ble på vakt. Snakket fort. Han Olaisen ville bygge kai til dampbåten.

– Kai?

Hun fortalte enda fortere at han hadde fått noen penger etter en onkel i Amerika.

– Du ser han ofte?

– Av og tel. Han Isak lika han.

– Og du?

– Æ? sa hun og lot håndarbeidet falle.

– E det alvorlig?

– Du meine om han har fridd?

– Ja, noe slikt.

Hun hadde øynene på sytøyet. Det var visst knapphull. Hun gjorde lynsnare, presise knuter med et uttrykk som om hun hatet dem.

– Vil du også ha mæ vel forsørga?

– Nei, æ spør. Vi e jo som søsken.

– Som søsken?

Fingrene stoppet opp. Så gjorde nålen en bestemt sving og hentet tråd til neste knute. Hun var i gang. Stakk og stakk.

– Nei, vi e ikkje som søsken. Vi har hatt mykkje i lag. Men søsken e vi ikkje! Æ e lausungen tel ei lappjenta. Du e sønn på Reinsnes som har vorre i Kjøbenhavn for å lese tel dokter.

Han ville fortelle hvem han egentlig var sønn av. Ville si noe om at han holdt av henne. Men det ble ikke til det.

– Kem sa det om lapp? Han greide ikke å ta ordet «lausunge» i munnen.

– Svigermor mi.

– Det e ikkje mykkje til svigermor å ha.

– Nei, derfor e æ her og syr for storkarran.

– E du bitter?

– På ka?

– Livet?

– Nei, ka det skulle tjene tel?

– Det e æ iblant.

– Du? Ja, ja, det e ikkje kordan man har det, men kordan man tar det – som gjelde.

Han fant ingen grunn til å utdype temaet.

Etter en stund sa hun på innpust:

– Han har fridd.

Han kjente et slags ubehag.

– Ja?

Hun så rett på ham.

– Ka skulle æ svare?

– Etter hjertet, det er det eneste som duger, sa han.

– Ja, du veit det vel?

Hanna gikk ikke omveier. Han måtte passe seg.

– Det blir vel ei råd, uten at du . . .

– Æ venta i vekkesvis på å få penga for det æ har sydd, fordi æ e redd for å sei at æ treng de. Redd for at de fine fruen skal bli sint og ikkje kom hit med kjoletøyan sine meir.

Han reiste seg. Stilte seg bak stolen hennes.

Som om hun hadde brent seg, spratt hun opp og la sytøyet på bordet.

– Du skal vel gå nu? sa hun.

Før han visste ordet av det hadde han slått armene om henne. Han hadde ikke holdt om andre enn vesle Karna og de syke på all den tid han kunne huske.

Denne lune overflaten. Levende, frisk hud. Han boret ansiktet ned i halsgropen hennes. Wilfred Olaisens brosje stakk ham i kinnet.

Han slynget armene tett, tett omkring kroppen hennes.

En stund sto hun helt stille, som om hun ikke trodde det som skjedde. Så lirket hun hendene fri og la dem om ansiktet hans. Løftet det opp til seg og så ham granskende inn i øynene.

Han ville være nær henne. Det var jo bare det han ville. Mumlet navnet hennes. Streifet halsen og kinnet med munnen. Og holdt henne fast.

Da var det som om hun tok en bestemmelse. Rev seg løs og rygget helt opp mot nærmeste vegg. Stirret på ham mens hun fikk pusten igjen, som om hun hadde utført et hardt arbeidsstykke.

– Du skal vette at æ har ikkje råd tel dennan leken, Benjamin. Det står for mykkje på spell for mæ. Og vi to . . ., hun avbrøt seg selv og rettet på kjolekraven med skjelvende, men besluttsomme fingre.

Han gikk mot henne, og gjentok uforsiktig nok:

– Og vi to?

Da slo hun knyttneven i veggen så det sang.

Han stoppet midt ute på golvet og så ned på den slitte malingen.

– Tilgi meg. Det skal ikke skje oftere, sa han.

Da la hun pannen og håndflatene mot veggen. Det piplet frem under sammenknepne øyelokk.

Han ventet, uten å vite hva han skulle foreta seg. Hun hadde lukket seg inne. Da strøk han losjakken ned av veggen. Dro tre sedler opp av lommeboka og la dem på bordet, grep doktorvesken sin og gikk.

I fjæra gikk Isak omkring og prøvde å utforske fjærmarkens mysterium.

Han rusket ham i håret og prøvde fjølbåten hans i en råttdam mellom bergene. Gutten skravlet i vei om at han nok skulle ta seg en tur til Reinsnes når bare mora ble ferdig med syinga.

– Du kan vel ta en tur aleina om det knip, sa Benjamin og slo ham på skulderen.

– Nu med en gong?

– Nei, ikkje i dag . . .

Hånden han hadde på guttens skulder visnet. Som om han hadde frosset lenge og mistet all følelse.

Isak la hodet bakover og så opp på ham. Tillitsfullt. Så nikket han alvorlig. Han tok i som en kar og skjøv doktorbåten flott mellom steinene, og hadde hånden løftet til hilsen helt til han ble borte bak neset.

Først rodde han så det fosset. Så smatt en fan av en vind i seilet. Det gikk unna! Han la inn årene og satte seg til rors.

Som så ofte grep han seg i å savne Aksel. En å snakke med. Rådføre seg med. Være uenig med. Slåss med.

Ikke som noen sviende lengsel, eller besettelse, slik Anna kunne dukke opp. Mere som savnet etter en varm frakk. Ølet og kneipene! Det uforpliktende som ga en mann pusterom.

Enn om han holdt ut til over sommeren, og så bare reiste? Slik Dina hadde gjort?

Han diskuterte med seg selv. Karna var bare et lite barn. Og så var det fallesyken. Hvem skulle ta seg av henne? Forklare? Trøste?

Hvorfor gjorde han ikke som andre mannfolk. Fant seg ei kvinne som var villig til å ofre alt for hans del?

6. kapittel

Almanakken viste tredje februar 1876, Blåmessedag, som sa: «Den skal blåse liv i alle lemmer til våren».

Den dagen kom et annerledes brev fra Anna.

Gode Benjamin, åpnet hun med. Og hun avsluttet som vanlig med: «Din venninde Anna.» Men selve brevet var ikke så tilforlatelig. Hun takket nemlig ja til invitasjonen som han alltid sluttet sine brev med «Kom til Reinsnes, Anna!»

Han var så vant med at hun enten ikke nevnte det, eller at hun kom med et høflig, men praktisk avslag. Nå sto det der: «Søster Sophie og jeg kommer!»

I en bisetning fortalte hun at hun hadde avvist en tredje frier, uten at Benjamin hadde visst at hun hadde avvist de to første. Og at hun hver vår siden de skiltes hadde motstått lysten til å komme til Reinsnes.

Etter den siste kurven, som særlig moren var svært fortvilet over, hadde faren bust ut at hun burde reise til Nordlandene for å bli kvitt gamle spøkelser.

Hun var ikke snauere enn at hun tillot seg å harselere over foreldrenes bekymring for hennes peppermøtilværelse.

Anna var altså fremdeles virkelig.

Det gikk opp for ham at han hadde opphøyet henne til å være et åndelig fellesskap. Hans betrodde. Han hadde visst levd et slags rikere liv gjennom brevene fra Anna.

Noe av det første han tenkte på var at dersom hun kom, så opphørte brevene.

Og nå kom hun altså. Og Sophie! Sjokket sendte ham rett ned i stolen på krambodskontoret.

Han så seg rundt i kroken der han pleide å ta imot pasienter. I dag var den usedvanlig brun og gammel. Det låsbare glasskapet med instrumenter og medisiner hadde en gang vært hvitt. Nå var det grått med stygge skjolder der malingen var skallet av. Han hadde kjøpt det brukt.

Stolen han satt i skulle hatt nytt trekk. Stoppen kom opp på armlenene. Fargen var ubestemmelig brunrød. Forsåvidt praktisk med tanke på blodflekker. Men trolig verken delikat eller hygienisk, sett med Annas øyne.

Skrivebordet var nytt. Det kunne holde. Kontorstolen og de to pinnestolene likeså. Men det stakkarslige ved å være doktor i et krambodskontor var ikke til å komme forbi.

Det var februar. Hva kunne han gjøre til i juni?

Hvordan ville Reinsnes se ut i Annas øyne?

Hovedgården hadde fått ny hvitmaling mot sjøsiden sommeren før. Men kramboden var et sørgelig syn, likeså den ene brygga. Lysthuset hadde flere knuste ruter, og benken på hovedtrappen manglet et bord. Plutselig husket han at tapetet i bestestuen var flekkete under vinduene. Så skulle vel vinduene hatt nytt kitt?

Han ble gående frem og tilbake på det slitte golvet mens en ubestemmelig hodepine presset på.

Hvor skulle han plassere dem? Skulle han gi dem det største gjestekammerset? Nei, det var for lite. De hadde nok en hel garderobe med seg og trengte plass. Han måtte selv flytte ut av salen.

Men hvordan ville folkene på gården ta at han flyttet ut for å gi rom til Anna fra Kjøbenhavn? De måtte jo tro at han alt hadde fridd og fått ja.

Ved å uroe seg for alle detaljene på en gang, slapp han å tenke på det vesentligste. At Anna kom.

Oline var i sitt åtteogsyttiende år. Bestyrte kjøkken og hus fra en krakk med hjul på.

For noen år siden hadde hun fått et sår på den ene foten som ikke ville gro. Hun klaget ikke med ett ord, men sukket desto mere. Håret var blitt tynt. Hun greide det over hodet så godt hun kunne og tvang det sammen i en liten fletterull med tre hårnåler. Huden var merkverdig glatt og frisk. Som melk og honning, som Anders uttrykte det, når han ville ha henne blid.

Hun tok det nådig. Oline hørte ikke på skamros fra hvem som helst. Hun så folk an. Og kom med sine knusende replikker når hun syntes det var nødvendig.

Enkelte mennesker så hun tvers igjennom, som om de skulle være luft. Og se kunne hun fremdeles, i motsetning til Anders. Til gjengjeld grodde hans hår fremdeles som et uvær.

Benjamin passet på mens kjøkkenjenta var ute. Da smatt han inn og satte seg ved bordenden.

– Oline, æ må be dæ om råd.

– Sååå?

Hun svingte krakken sin fra ovnen og myste over ham fra topp til tå.

– Til sommarn, forstår du, kjem her storfolk.

– Åååå?

– Ei frøken . . . to frøkna fra Kjøbenhavn.

Oline snurpet munnen sammen og satte pekefingeren på den. Allerede i hans barndom betydde det at Oline tenkte.

Han lot henne tenke en stund.

– Det e‘kje kaslags frøken som helst då?

– Nei.

Hun la de kjøttfulle armene i kryss over barmen og betraktet ham lystig.

– Ka ho heite?

– Anna Anger.

– Anna. Et kristent navn. Ka skal så denna Anna bedrive på Reinsnes?

Benjamin rødmet kraftig.

– Søsteren heter Sophie. De skal besøke meg, svarte han.

Oline rynket pannen, men kommenterte ikke språket.

– Han Benjamin får endelig damebesøk. Ja, du e nu voksen nok. Over tredve. Far og uten hustru. Aleina menneske e ikkje godt for non. Som Gud sjøl har sagt det.

Hun nikket heftig. Som om hun hadde direkte kontakt med Vår Herre, som sa seg enig.

– Skal her bli forlovelse? fortsatte hun.

– Ta det med ro, Oline. Æ får berre besøk. Ho har ikkje vorre så langt nord. De e døtre til en av professoran som lærte mæ opp. Men æ ville be dæ om råd . . .

– Ei ækte professordatter? Trøste og bære! Ka ho e vant med å spis? Arme mæ! Nu blir det akkurat som i gammeldagan her på Reinsnes. Storkarra og kalvestek og tolv til bords. Og seine middaga. Vi må leie inn ei jenta til. Jammerstid, kor dettan skal ende? Det e så lenge siden.

Hun lyste opp og så riktig godt ut.

– Æ treng berre et råd.

– Råd?

– Æ trur de har med sæ mykkje bagasje. Gjestekammersan e så små.

– Gjestekammers! Til ei professordatter med kleskiste og hatteske og krimskrams! Nei, du må fløtt ut av salen. Dokter, eller ikkje dokter. Det e det samme. Ho må bo på salen. Har du billede av ho?

– Nei.

Oline sukket og tok seg forsiktig på bandasjen over såret på foten.

Benjamin sukket likegodt han også.

– E ho pen?

– Ja. Søster Sophie også.

– Skit med ho. E ho Anna glad?

– Nei, det veit æ ikkje.

– Pen. Men ikkje særlig glad?

– Hun er nok alvorlig for det meste, sannet han. Etterpå stelte han såret hennes med ekstra omhu.

– Æ forstår nu ikkje kordan æ berga foten den tid du va borte, at han ikkje råtna bort. Men ka æ skulle sei . . .? Veit ho Hanna dettan med frøken Anna?

– Nei, du e den første.

– Ikkje for at æ har nokka med det, men hadde æ vorre dæ så hadde æ sagt det før ho får høre det av nokken anner.

– Koffør?

Oline betraktet ham, der han lå på kne og festet bandasjen.

– Æ føle det berre på mæ . . .

Distriktslegen hadde sendt bud på ham, så han regnet med at det var noe i forbindelse med medisinalberetningen. Den gamle mannen likte ikke papirer og oppramsinger, kjedsommelig lik hverandre fra år til år. Så det var blitt til at Benjamin hjalp ham med det. Særlig var det det lange kapittelet om «Sykdommer i distriktet» som var til bry.

Benjamin gikk opp til doktorgården på Strandstedet. Det pleide å bli både mat og punsj hos gammeldoktoren. Huset var gjestfritt og mannen klok. Men han hadde mere sans for mennesker enn for medisinalberetninger.

Fra første dag Benjamin oppsøkte ham for å spørre om han hadde noe imot at han drev praksis, hadde den gamle adoptert ham. Ja, mere enn det. Han viste tydelig takknemlighet for at Benjamin tok på seg sykebesøk. Så kunne han sitte i sin embetsmannsgjerning på Strandstedet uten å bli våt på føttene, som han selv sa.

At han fikk problemer med fattigkommisjonen når han på Benjamins vegne skulle ha utbetalt for legeskyss han ikke selv hadde bestilt, tok han med smilende raseri. Han holdt foredrag for Benjamin og sin kone om mangel på vett blant ledende menn i herredet.

Han hadde lange, intrikate brevvekslinger med fattigkommisjonens ordfører, Pettersen. Det siste var at mannen skulle ha seg frabedt at distriktslegen rapporterte sine klager til amtmannen.

Distriktslegen sendte brev tilbake med anmodning om at fattigkommisjonens ordfører daterte sine brev, slik påbudet var. Pettersen svarte prompte, og kalte det utilbørlig uhøflighet fra en distriktslege som «knaft tok på seg sko for å tilberede syke mennesker i nød».

Den siste setningen satte distriktslegen i ualminnelig godt humør. Han skrev til amtmannen at han ikke forsto ordførerens språk. For det måtte da være en misforståelse, som han med amtmannens tillatelse valgte helt å se bort fra, at han skulle tilberede sine pasienter.

Benjamin kom til doktorgården og ventet seg fortsettelse av brevføljetongen. Han hadde også med de notatene han hadde ansvaret for i medisinalberetningen.

Men det var tydelig at distriktslegen ikke likte seg der han satt. Ansiktet røpet, i tillegg til det rufsete og grå, en slags forfinet forbannelse. Ut av de store neseborene stakk en serie strie hår. I kveld virket de uvanlig gjenstridige under lampelyset.

Han hevet punsjglasset mot Benjamin med en mine som om han drakk sin fiendes blod. Så måtte det være at amtmannen hadde irettesatt ham fordi han harselerte over sunnhetskommisjonen. Men av en eller annen grunn trakk det ut med doktorens sarkastiske kommentarer, så Benjamin dro opp kladden til medisinalberetningen.

– Av exanthematisk typhus, tyfoid feber, epidemisk cerebrospinalmeningitt og barnekopper: Ingen tilfeller. Av skarlagensfeber fire tilfeller, hvorav tre døde. Meslinger: Ingen tilfeller. Dysenteri: Ingen. Barselfeber: Ingen. Av Rosen fire tilfeller, hvorav to dødelig utgang. Røde Hunde: To lettere tilfeller på gården Sørland. Fnatt, skabb, er nokså alminnelig i fiskevær . . .

Her løftet distriktslegen hånden avvergende.

– I kveld gjør medisinalberetningen meg syk! Den får vente. Jeg har fått et nedrig brev fra hovedstaden!

Benjamin la papirene fra seg og ventet.

– Jo, du forstår, der sør har man ikke vettet like godt i behold i alle saker . . .

– Nå?

– Nei! Man har funnet det for godt å føre Benjamin Grønelv opp som kvakksalver.

Et sted inne i doktorens sigarrøyk satt den elskelige doktorfruen og broderte på noe rundt. Han kunne tenke seg at det skulle være et stolbetrekk. Fargene var brune og gule.

Nå reiste hun seg så lett som en alv og gikk ut. Det var ikke riktig. Hun pleide alltid å sitte hos dem en stund før hun la seg. Benjamin fikk en kvelende fornemmelse. Som om han skulle ha fornærmet henne.

– De har funnet ut at du ikke har rett til lisens fordi du ikke er utdannet i Norge. Og de har utpekt meg til å være din bøddel! Fanden ta dem! Vi skal klage! hørte han distriktslegen si.

Benjamins hode ble fylt opp av en støy han ikke visste hva var.

– Snakk til meg! befalte distriktslegen da han hadde hatt ham under oppsikt en stund.

– Mener distriktslegen at jeg ikke har rett til å være doktor fordi jeg har studert i Kjøbenhavn?

– Nei, ikke jeg, men i Kristiania har man lagt seg på en streng, nasjonal praksis. Norske leger i Norge.

– Men jeg er jo norsk!

– Selvsagt. Og trolig bedre utdannet enn du kunne blitt i Kristiania.

– Hva er det da?

– De sier det er reglene. Loven. Jeg sier at det er ren proteksjonisme.

– Det er ikke sant!

– Jeg er redd for det. Man kan aldri beskytte seg mot dumskapen. Den er overalt. I herredsstyret, i sunnhetskommisjonen, i Kristiania . . . Men vi skal klage. Jeg skal forklare dem at jeg ikke kan greie meg uten din hjelp. Vi gir oss ikke!

Benjamin ble ikke kvitt støyen i hodet. Alle disse årene i Kjøbenhavn. Var de bortkastet? Hadde noen forbannede gubber i Kristiania makt til å nekte ham et yrke som han hadde de beste papirer for å kunne utøve?

– Men jeg meldte jo fra til deg da jeg kom hjem, og . . .

– Jeg meldte videre, og trodde alt var i orden. Offentlighetens kvern maler sakte, men nådeløst.

– Men har de ikke bygget opp Det medisinske fakultet i Kristiania ved hjelp av danske professorer?

– Sikkert. Men nå skal vi være norske. Norsk klyster, norsk serum, norsk flatulens, norsk mors og norsk veneria. Pokker ta dem! Og gi dem kronisk norsk diarrhoe!

– Danmark-Norge var jo en gang ett land! Jeg har jo ikke gjort annet enn å lære medisin i det landet.

Distriktslegen spente i stolfoten og smekket med tungen, som om han hjalp besvergelsene sine på den måten.

– Vi skulle ha hjulpet danskene ved Dybbøl . . . Vi sviktet som kujoner! ropte Benjamin.

– Du står deg på ikke å være som meg, men holde deg til saken, unge mann! brummet den gamle.

– Jeg er uten rettigheter! Hva skal jeg gjøre?

– Anke avgjørelsen! Det kan ta tid.

– Og imens?

– Imens går jeg god for deg som en forbannet dyktig kvakksalver! sa distriktslegen arrig, og ropte på sin Helene med en stemme som om det hele skulle være hennes feil. Hun kom med mere punsj.

Etter en stund, da de satt og drakk på ulykken, sa den gamle:

– Dette blir mellom oss. Det er ingen grunn til å svekke din anseelse unødig. Vi ser tiden an.

– Men jeg kan ikke praktisere på falske premisser, det blir for . . .

– Det får du venne deg til! Vi behøver deg! Hadde ikke du vært her denne vinteren, så hadde jeg vel ikke sittet her. Slikt forstår de ikke i Kristiania. Der kjører man nasjonal hestedrosje og tenker nasjonale tanker mens hesten skiter nasjonal møkk. Og her i Nordlandene, ser du, unge mann, her blåser skiten på havet. Men slike som oss blir stående gjennom skiftende nasjonalistiske forskrifter! Tro du meg!

– Jeg har mest lyst til å drukne meg.

– Snakk som en mann! Ellers går jeg hen og dør før vi har fått anket. Og blir avløst av en eller annen idiot fra Kristiania. Hvem skal da tale din sak?

Han greide ikke seile hjem til Reinsnes den kvelden. Lå på den smale sengen innenfor kontoret uten å sove.

Han hadde glemt Anna. Nå dukket hun opp og gjorde skammen enda verre. Hva hadde en kvakksalver som ham å tilby professorens datter?

7. kapittel

Det gikk som Oline hadde advart mot. Hanna kom til Reinsnes i pinsen og ble møtt med at det skulle komme en professorfrøken fra Kjøbenhavn for å besøke doktoren.

Kjøkkenjenta fortalte både på inn- og utpust. Det var derfor de hadde hengt opp nye sommergardiner på salen.

Hanna gikk opp på kammerset sitt. Ble stående ved vinduet og se ut over leia. Etterpå pakket hun langsomt drømmene sine sammen med de personlige tingene hun hadde stående for å markere sin tilhørighet.

Det var fort gjort. Hun brukte en av Dinas gamle kofferter. Låsen var ødelagt, så ingen ville savne den.

Først tenkte hun på å reise før han kom hjem. Men hun kunne ikke skuffe Isak som hadde gledet seg til turen. Derfor dyttet hun den pakkede kofferten innunder sengen, og skiftet til hverdagsklær. Så gikk hun ned i kjøkkenet og spurte hva hun kunne hjelpe til med.

Oline så henne an. Så ga hun godmodige ordre uten å spørre om noe. Ikke før de var alene.

Visst hadde Hanna hørt at Benjamin ventet en kjæreste fra Kjøbenhavn. I sin gode rett. Vesle Karna trengte ei mor, og . . .

Jo mer Hanna sa, jo mer alminnelig var stemmen. Trodde hun, der hun sto krokete over kjøkkenbenken og strøk seg over ansiktet. Så for hun på dør. Ned alleen. Mot fjæra. Der så de henne skutte seg mot den våte sydvesten.

Benjamin var på sykebesøk nord i øyene da Hanna kom. Og da han kom hjem sent på kvelden, hadde alle lagt seg.

Han gikk ut på kjøkkenet for å få seg litt mat.

Alt var stille. Klutene var vridd opp og hang på snor på kjøkkentrappen. Det luktet svakt av lut, slik det alltid hadde gjort når kjøkkenet var ordnet for natta.

Oline hadde hørt ham.

Det var ennå slik at trappen til jentekammerset gikk over Olines seng. Slik var det trygt for godtfolk å sende døtrene sine for å lære husstell på Reinsnes. Ingen nattefrier kom usett opp til dem.

Det hjalp ikke at det var doktoren som bare ville ha litt mat. Oline stoppet ham med en håndbevegelse da han ville opp og vekke ei av jentene. Det sto mat under et klede i anretningen.

Han smilte trett og ba god natt.

Men Oline var ikke ferdig. Hun var sint.

– Den nye jenta fra Strandstedet ga ho Hanna beskjed.

– Beskjed?

– Om frøkna fra Kjøbenhavn.

Han ble stående i døråpningen.

– Ja, vel.

– Sjuk blei ho!

– Sjuk?

– Ja, bevare di syndige sjel, sa Oline og pusset nesen.

– Mein du . . . e ho sjuk?

Oline nikket med hele kroppen. Så bikket hun seg ned i sengen som en kamplysten hvalross.

– Gje ho nokka råd. Nu straks!

– Mener du nu? Skal æ gå inn til ho?

– Ho treng dokter.

Han glemte maten i anretningen. Mens Oline lyttet etter hvor knirkingen bar, gikk han opp trappen og ble stående utenfor Hannas dør.

Hadde hun sovnet? Nei, han hørte en svak bevegelse der inne.

Han banket varsomt på.

En nesten uhørlig stemme sa: Ja.

Så sto han innenfor og møtte de vantro øynene hennes.

– Ho Oline sa du va sjuk, og . . .

Hun svarte ikke. Det mørke blikket traff ham som slag mot mellomgolvet.

Det var doktoren som gikk borttil og satte seg på sengekanten. La hånden på pannen hennes.

– Ikkje feber, fastslo han.

Hun stirret på ham med et tomt uttrykk.

– Hanna . . ., kalte han og klappet henne på kinnet.

Da grep hun etter hånden hans. Låste den i et jerngrep.

– Gå ut! sa hun hardt. – Ja, æ har vorre sjuk a dæ siden æ berre va en jentunge og du la dæ ned i gresset attmed sommarfjøsen i lag med ho Else Marie. Æ trudde aldri æ skulle sei det tel dæ. Men nu veit du det. Og når kjæresten din ifra Kjøbenhavn kjem, så kan du tenk: Nu går ho på Strandstedet og e sjuk.

Så hadde Hanna ramlet utfor. Det var hans skyld.

Han orket det ikke. Likevel ble han sittende.

– Hanna? hvisket han etter en stund.

Hun svarte ikke.

– Æ kunne ha sagt at ho ikkje va kjæresten min, og det ville ha vorre sant det også . . . Forstår du?

– Nei.

– Ho va uoppnåelig, den tida æ kjente ho. Nu skriv ho og vil kom. Æ veit ikkje ka det blir, eller ka æ vil. Æ veit ikkje engang ka ho vil. Forstår du?

– Nei!

– Vil du ha noe å sove på?

– Nei.

Det var galskap. Men han vrengte av seg jakken og sparket av seg skoene. Så krøp han ned i sengen. Lirket armen under hodet hennes, og ventet på at hun skulle kive til ham. Det gjorde hun ikke.

Kroppen i tynt nattlinnet brant mot ham. Han snudde seg mot henne og la den andre armen også rundt henne.

– Hus du då vi va unga og sov i samme seng?

Hun svarte ikke. Lukket bare øynene og slapp det harde grepet rundt hånden hans. Han gjorde seg fri og strøk henne varsomt med to fingre over håndbaken.

– Ingen i hele verden har gitt mæ så mykkje som du, Hanna. Og at du kom i møte med mæ til Bergen. At du simpelthen bærre sto der. At du e så snill med ho Karna.

Nattesola kom inn til dem. Forsiktig famlende over Hannas reiseveske borte i kroken. Så på sengeenden.

– Æ skulle fortelle dæ om ho Anna. Men æ tøva det bort. Trudde vel ikkje at det var så farlig. Dessuten var du så sint sist vi snakka.

Han hørte selv hvor hult det lød.

– Du la dæ borti at æ skulle ha en friar, mens du . . .

– Det va dumt, sa han fort og lettet.

Hun betraktet ham med nesten lukkede øyne.

– Du eie mæ ikkje om vi voks opp i lag.

– Nei, sannet han.

– Du kan ikkje vakte på mæ for at æ skal være for handa, og så sjøl hente dæ en kjærest ifra Kjøbenhavn som ingen har hørt om.

– Nei.

– Ka e det du vil mæ, Benjamin?

Han dro pusten dypt og lot tiden arbeide. Nattesola hadde nådd armen hennes. Den lå i et gult reir på teppet.

– Æ trur det e nokka feil med mæ, begynte han. – Æ føle mæ bortkommen. Når æ tenke på at æ skal vær resten av livet på Reinsnes, så . . . Det e så trongt. Alltid å må på havet. Æ e ikkje nokka havmann. Redd når æ fer aleina i uver. Æ har aldri hørt at han Anders eller non annen har vorre redd på havet. Så går æ her og drømme om et anna liv. Ute i verden. Drømme all slags tøv. Veit du Hanna, æ drømme om å bli en berømt spesialist? E det ikkje toskat?

– Nei.

Han så inn i det oppløste ansiktet hennes. Og i takknemlighet over at hun kom ham i møte holdt han på å si det: Kom, vi reiser. Kom, Hanna!

Men han sa det ikke. Og tomheten han følte ved det var uutholdelig. Likevel lå han der og lot som ingenting.

I stedet var det hun som sa:

– Kom! Ordet kjærtegnet øret hans idet han kjente armene hennes favne seg. Det var ikke virkelig. Han fløt bort i det. Og så var alt annet vekk.

Om doktor Grønelv på Olines anvisning ga Hanna noe å sove på den natten, så fjernet han ikke feberen. Tvert om. De fikk feber begge to. Uten engang å sørge for at døren var låst.

En stund sov de sammenfiltret som tvunnet garn. Og for hver gang den ene rørte litt på seg, våknet den andre akkurat nok til å huske:

Hun er her, nær meg!

Eller: Benjamin er hos meg, og det er ingen drøm.

Så sto han bak sin egen dør og ingenting kunne gjøres om.

Han slengte hodet bakover, prøvde å puste rolig mens han kledte av seg for andre gang. Den tunge rusen satt ennå i. Hun satt i kroppen. Duftene hennes omga ham, satt i hans egen hud. Han utsondret Hanna. Sto der og pustet henne inn som om hun skulle være den livgivende luften rundt ham, og ikke en opplevelse bak en dør.

Hjernen ville kobles inn. Og han avviste den tvert. Alt var som det skulle være. Hanna hadde alltid vært en del av ham.

Men han hadde ikke drømt om at hun var så varm. Nær og vill. Hun hadde gitt seg hen med like stor styrke som hun hadde holdt ham på avstand i snart fire år.

Hun var blitt den forbudte delen av ham selv. Leken ingen måtte vite om. Det gjorde ham forbannet full av lyst. Han kunne ha ropt, sunget, hva som helst. Men oppmerksomheten det ville avstedkommet kunne han unnvære.

I stedet begynte han å se frem til neste gang. Forventningen lignet ingenting annet. Sulten etter henne var der igjen, selv om den nyss var mettet. Den ga krefter. Han kunne godt gå rett i doktorbåten uten å ha sovet et øyeblikk.

Oline satt på krakken sin og passet kaffekjelen. Hun holdt jentene unna loftet til sjølfolket.

– Det skal vær fred. Doktern va nattevåk med sjuklinga, og ho Hanna va også klein.

Karna kom smygende ut fra kammerset og fikk et stort kringlestykke. Deretter fikk hun klatre opp på kjøkkenbenken for å passe på i fall pinseheksene fór over fjøstaket.

Og da Isak kom farende fra kårstua og ville opp til mor si, ble det kringle på ham også. Noen pinseheks trodde han ikke på. Men han ville likevel sitte på kjøkkenbenken.

Og Oline tillot den store striken å gjøre det samme som Karna.

Muligens hadde hun et oppgjør med Vårherre for sin delaktighet i syndens vesen på loftet. Men hun holdt det strengt for seg selv.

Oppe på kammerset pakket Hanna ut alle tingene hun hadde lagt i Dinas koffert. Satte dem en og en på plass der de hadde stått. Av og til la hun hodet på skakke og smilte mens hun betraktet forskjellen.

Og mens hun vasket seg i det kjølige vannet fra den blåblomstrede porselensmuggen, begynte hun å plystre.

Han greide ikke holde seg unna. Strøk om kroppen hennes så fort ingen hadde øyne på dem. Oppførte seg tåpelig og hadde slik glede av det.

– Kom med mæ til sommarfjøsen, sa han og pustet henne i nakken. De var alene i spisestuen et øyeblikk mens hun dekket bordet.

Hun smilte og lot som ingenting.

– Møt mæ attmed kulpen i natt, sa han idet hun bar av bordet og han var den eneste som satt igjen.

Hun smilte igjen, og svarte ikke.

Om ettermiddagen ble han budsendt til en mann som hadde hogd seg stygt i en fot.

– Kom med mæ i båten, Hanna, hvisket han.

Hun ristet på hodet.

Men da Isak kom inn i det samme og spurte om de skulle være i tre dager til på Reinsnes, hørte han at hun sa:

– Ja, i tre daga.

Hun drar ikke lenger enn til Strandstedet, tenkte han mens han kastet på seg yttertøy, grep vesken og sprang til båten.

Han seilte så det fosset. Med Hannas spredte lår for baugen. Han kunne ikke tenke på annet enn hennes fang. Det skummet.

Synke i dønningene. Komme opp igjen. Gynge og synke, synke og gynge. Lysten raste som en jerv. Han reiste seg opp i båten og seilte på tvers av dønningene så han ble gjennomvåt. Det salte, kalde. Han behersket det. Overvant det.

Benjamin Grønelv var uovervinnelig i dag. Han kunne kappseile med fanden hvor langt det skulle være. Han skulle reise til Kristiania og ta dem! Skulle vise dem hvem som var kvakksalver!

Utpå kvelden, da han kom tilbake, hadde hun sett båten lenge før den strandet. Satt i fjæra i duskregnet.

Den lysegrå kåpen, som hun selv hadde sydd, var mørk av væte.

Han kjente porene åpne seg som for en varm vind. Bilder fra barndommen dukket opp. Hanna og han. Hanna når hun slo seg. Gråtende i hans fang. Hanna som sprang over markene. Langt borte fra ham. Med flettene som løse tømmer etter seg.

Synet av henne rørte ved noe. Noe skjørt. Han fikk lyst til å beskytte henne.

Håret var vått, lå i svarte striper rundt ansikt og hals uten at hun brydde seg om det. På føttene hadde hun et par sjøstøvler som ikke passet til penkåpen.

Nå labbet hun ut mellom tangsteinene og tok imot båten.

– Du skulle ikkje gjøre dæ våt på kåpa, ropte han advarende og hoppet i land.

Hun svarte ikke, tok bare et godt tak sammen med ham. De fikk båten så langt opp at den bikket på siden.

Han visste at de kunne bli sett fra husene, likevel måtte han ta om henne.

– Du e uvørn, sa hun rolig.

– Kordan?

– Folk ser.

– La dem se.

Da lente hun seg tungt inntil ham.

– Måtte du sy?

– Ja, det var stygt. Men han blir som ny igjen. Æ e god til å sy.

– Vi syr begge to.

– Ja, visst farsken syr vi!

De lo overgitt mot hverandre. Det var så mye latter i verden. Det boblet.

Mens de gikk under dryppende trekroner i alleen, fortalte hun ham at det betydde noe spesielt for folk å si doktor Grønelv, eller Doktern. På Strandstedet hørte hun det stadig. Respekt, trodde hun.

Ved et par små ord, den tiden det tok å komme frem til huset, forvandlet hun hans ferdigheter til å bli adelige egenskaper.

Uten å gjøre for mye av det, uten å si det direkte, fikk hans gjerning en høyere mening.

For kom ikke doktor Grønelv seilende alene i all slags vær? Og bar han ikke den tunge doktorvesken i land og hjalp alle? Høy og lav. Kurere det kunne han. Sy. Til og med gapet etter ei øks.

Han smilte brydd. Men han motsa henne ikke.

Og så, uten at han visste hvor han hadde det fra, tenkte han: Dette ville aldri Anna ha sagt.

Han ventet til alle var gått til ro. Gjorde seg ærende ut på veslehuset for å ha et alibi om noen hørte. Så snek han seg inn til henne.

Gleden! Den brennende kroppen. Han måtte ha det. Hadde vel rett til å leve litt.

Og hun? Han så jo at det var flere enn ham som nøt godt av at Hanna var glad.

Etterpå, inne hos seg selv, så han en fremmed i det store speilet mellom vinduene. Men bare et øyeblikk.

Fremtiden? Den fikk være til over pinse.

Tvillinger på tvers! Det var da ingen sak, så lenge det var så pass vær at ung-doktoren kunne ta på tur. Han var makeløs! Etterpå drakk han karsk med kvinnfolkene som ei anna jordmor.

Mens andre mannfolk rente av gårde til alt vel var over, så satt doktoren hos. Holdt om, pratet mellom riene og skrøt av hvor flink hun var når det toppet seg.

Kona til skomaker Persen la ut om da søsteren hennes, Else Marie fikk tvillinger. Hun sto i Hannas systue og prøvde kjole, for hun skulle til Tromsø i syttiårsdag.

– Du og ho Else Marie kjenne jo kverandre fra gammelt av?

Hanna sannet med. Og den andre skvaldret videre. Hun hadde hørt at kvinnfolkene lot som de hadde mere verk enn de hadde for at det skulle sendes bud på doktern. Men ikke Else Marie! Der sto det om livet.

Gammeljordmora betakket seg for mannfolket, men til slutt måtte hun sende bud. Fru Persen hadde sagt det til henne:

– Dør ho uten ung-doktern, så e skylda di.

Bare fordi ungen som skulle først ut hadde funnet det for godt å snu ryggen til.

Gudskjelov at doktoren alt var på Strandstedet. Han kom rennende i bare skjorteermene. Klemte den jamrende i hendene. Spurte og grov. Nikket og kom med trøstens ord om at det bare var et tidsspørsmål så ville alt være over.

Innimellom la fru Persen ut om volangene på skjørtet. De måtte ha tyngde. Så de falt fra hoftene. Slik!

Doktoren gikk altså rett i vaskefatet med nevene sine og stilte opp instrumenter som om han skulle skjære ungen ut. Undersøkte både foran og bak. Magen. Målte med hendene og kikket inn i unevneligheten som om det skulle være en bakerovn, mens han snakket så rolig som om det var snakk om å dra frem to julebrød.

Jordmora hadde synes det var utålelig at han ikke hadde mere respekt for et halvnakent kvinnfolk. Hun ville dekke Else Marie til og få doktoren bort. Han skulle bare si hva hun skulle gjøre, sa jordmora, så skulle det bli gjort.

– Men ka svarte han til det? ropte fru Persen mellom draperiene på kjolebrystet.

– Æ må inn og hente førstemann, sa doktern, og va mellom knean hennes Else Marie før jordmora fikk drogge pusten. Ho Else Marie vrei seg og stønnet.

– Det skal gå fort. Vær flink nå! hadde han sagt og gitt brennevin fra lerka han hadde med. Den var så blank. Kanskje av pure sølv?

Nei, Hanna måtte ta litt mere inn under brystet. Slik!

Og Hanna gjorde som hun ble bedt om.

– Så, før de fikk sukk for seg, hadde han spretta og henta ut den første. Drog han etter føttern som en anna kalv. Ja, æ for min del holdt på å besvime. Men doktern sto klar. Holdt ungen som om han gjorde slikt kver bidige dag. Før vi vesste det var begge ungan ute. Det va jo mykkje blod, men ikkje meire enn man kunne vente. Og sydde, det gjorde han, så netthendt som om det skulle vorre du, Hanna. Mens han skraut a kor flink ho va. Og at han huska kor glad ho va i villjordbær då ho va med mor si på Reinsnes. Og at ho trengte et stort glass rom og mat. Mykkje mat! Og æ måtte berre kom mæ i bæringa. De satt der og åt begge to som om de hadde vorre i gjønna alt i lag. Har du i dine levedaga . . .?

Nei, du må ta endå meire inn her. Slik! sa hun og dro inn pusten mens hun holdt kjolen inn i livet.

Hun fortsatte å fortelle om Else Marie som hadde skreket et par ganger mens han holdt på å sy. Og hva trodde Hanna at doktern gjorde da? Jo, han stoppet litt og ba om forladelse! Hadde Hanna hørt om slikt? Fra et mannfolk?

Slutten var likevel mest utrolig. For da han var ferdig og sto over vaskefatet igjen, så rant tårene i strie strømmer nedetter kjakene på ham. Merkverdig. De hadde blitt rent religiøse.

Gammeljordmora sa at doktoren hadde handlag. Når han bare ble litt tørrere bakom ørene og litt mere unnselig for nakenhet, så kunne han nok bli riktig flink. Ha, ha! Ei slik tøvkjerring!

Men Else Marie, som trodde hun skulle dø, kunne ikke la doktoren gå uten å ta ham i handa.

Hanna blandet seg sjelden inn når damene sladret i kreasjonene. Det gjorde hun ikke nå heller. Hun hadde vært vitne til resten av historien, men det fortalte hun ikke.

For da Benjamin kom hjem, gikk han rett bort til bildet av Karnas mor. Uten å ha tatt av seg yttertøyet. Ble stående og støtte seg til kommoden med begge hender mens han formet ord hun ikke fikk tak i.

Hun ville spørre hvordan turen hadde vært. Om han var sulten.

Da la han hodet i armene. Ryggen hans var så merkelig smekker. Den ristet.

Hun hadde bare stilt seg inntil. Uten å si noe.

8. kapittel

De visste hvilken dag hun skulle komme.

Sara dro med seg Karna og voktet leia fra flagghaugen.

Innejentene sprang til vinduene mens de arbeidet, og Oline hadde aldeles ikke tid til å la Benjamin skifte bandasje på foten den dagen. Men da han ymtet noe om at den kunne komme til å stinke, ga hun seg.

Mens han holdt på å vikle klutene på, fløytet dampen i sundet.

Han tvang seg til å gjøre seg ferdig, som om det skulle være en hvilken som helst dag og en hvilken som helst båt.

Oline sukket urolig og ville ha ham vekk. Det hørtes raske fottrinn og dempede rop. Nå rundet dampen skjæret!

– Kom dæ i vei! pep Oline og dyttet til ham med foten.

Han reiste seg og stirret et øyeblikk på bislagdøren, så langet han over golvet og ut.

Idet han kastet seg i ekspedisjonsbåten sammen med Tomas, kjente han en latterlig hjertebank.

Han gjenkjente skikkelsen ved rekka, uten riktig å tro på det. At han ikke så Sophie noe sted, registrerte han ikke før lenge etterpå.

Etter all slags uorden med leideren, kom den endelig ned. Han grep etter den med begge hender og klatret halvveis opp for å møte henne.

Ærbart prøvde hun å holde skjørtene om seg mens hun klatret. En gang streifet et smekk fra skjørtekanter ansiktet hans. Han strakte ut hånden og lukket den om hennes. Så kom hun til ham ovenfra, med ryggen til.

Nede i båten vokste hun ut av hildringen og fikk en fast form. Det skarpe sollyset, refleksene fra småbåra, eller noe annet, gjorde at hun sto foran ham uten ansikt.

Han satte seg mens han holdt henne i hendene. Ville ha henne også til å sette seg, men det falt ham ikke inn at han kunne si det.

Bare øyne. To hull i himmelen over ham.

Folk sto rundt om og så. Helvete hvor de glodde! Han kjente rødmen bre seg og var den største tufs i Nordlandene.

Men utenfor ham var verden i blått og sølv.

Og da hun helt av seg selv satte seg ned på toften midt imot, tenkte han: Nå går Hanna på Strandstedet og er syk.

For idet han møtte Annas øyne, ble hele tilværelsen svidd av på et øyeblikk. Hvordan hadde han noen gang kunnet tro at Anna var en korrespondanse mellom ham og Kjøbenhavn.

– Velkommen til Reinsnes, Anna!

Han hadde øvd seg. Trodde at det kunne sies så kjekt som en fyrte en pipe. Men han tok feil.

Da Tomas hadde hjulpet matrosen med å fire ned to kofferter, var han ennå ikke i stand til å finne på noe mere å si.

– Synes du jeg har forandret meg så fryktelig, sa hun leende.

– Å nei, kordan det?

– Du stirrer.

Gravalvorlig reiste han seg opp og svinget skyggeluen over hodet. Satte seg ned igjen med et smell så hele båten rugget på seg. For i neste øyeblikk å reise seg og stryke lua av hodet igjen.

Anna holdt i toften med begge hender og så litt usikkert opp på ham.

Og mens han strevde med å finne balansen i den vuggende båten, stirret han henne inn i øynene og sa frem det som falt ham inn fra Høysangen. Ordene fløt langt utover sundet.

– «Alt er fagert ved dig, min venninne, og det er intet lyte på deg. Hvem er hun som stråler frem som morgenrøden, fager som månen, ren som solen, fryktelig som hærskarer med sine banner?»

Tomas hadde sluttet å ro. Båten lå og drev mens det dryppet fra årene.

Anna satt og så ned på skoene sine. Men da han var ferdig, ranket hun seg og klappet. Så stemte hun i med et vers av Oehlenschläger.

   I Skyggen vi vanke,

   Blandt lysegrønne Straae,

   Sanct Hans Urt vi sanke,

   Hvor Blomsterne staae.

   Pæne lille Urt

   Staaer saa reent og puurt,

   Staaer saa frisk og grøn,

   Uformærkt i Løn.

Stemmen var ren og jublende. Som om hun sang en hyldning.

Han kjente teksten fra St. Hans-feiringen på Dyrehavsbakken.

Til slutt stemte hun i med verset for Øresunds-seilasen, og byttet ut Øresunds med Nordlands, og «nattdunkle» med «evig lyse», så det ble:

   Lad dem køre hvem der ville,

   Dampskipet venter, med det vil vi gaa.

   Vi vil sejle paa det stille

   dejlige Nordlands eviglyse Blaa.

Folk hang utover relingen og lyttet. Først da hun var ferdig fløytet dampen for avgang.

Noen av passasjerene ropte sine hilsener over den småruglete havflaten, og skovlene begynte å arbeide.

«Præsident Christie» stevnet nord.

Strekningen inn til land brukte han til å trekke pusten så rolig han kunne og planlegge hvordan han skulle få henne tørrskodd i land. Hva var det hun hadde sagt? At han stirret? Det var tåpelig av ham.

Han spente armene og tok i helt fra lårene. Så løftet han henne i land. Holdt henne tett inntil seg mens han triumferende tenkte: Dette har jeg lov til! Vi er ikke i Kjøbenhavn. Hos oss holder en tett når en løfter damer av båten.

Han holdt så lenge som han på noen måte torde for alle øynene som så. Pusten hans fortalte at det var i lengste laget.

Først etter at han hadde satt henne ned torde han å kjenne etter hvordan det var. Fornemme duften. Føle stoffet fra fløyelsjakken og varmen fra lårene gjennom skjørtet.

Anna satte seg på huk foran jenta og tok henne i hånden.

– Og du er Karna?

Karna nikket mens hun betraktet den fremmede inngående. Så fikk hun det fryktelig travelt. Sprang fra den ene til den andre, pekte og sa navnene deres.

– Sara, Ole, Tomas, Anders. Ho Oline og ho Bergljot e i kjøkkenet, ho Stine i kårstua, og han Isak på Strandstedet. Og ho Hanna . . .

Idet hun sa Hanna stoppet hun opp, sprang bort til Benjamin og gjemte seg mot låret hans.

Men da de gikk opp til husene, tok hun igjen Annas hånd og gransket nøye fingerringen og armbåndet hennes.

Oline mente at det måtte være skikkelig selskap. Men han hadde ikke villet ha andre enn gjesten. Og Anders naturligvis.

Likevel hadde Oline vanskeligheter med å bestyre alt fra krakken, så Stine hjalp til i dag. To jenter serverte tre mennesker! Mindre kunne det ikke gjøres.

Først var det kjørvelsuppe. Kjørvelen hadde Stine sanket grytidlig samme dag, vasket omhyggelig og finhakket. Kokt i en halv time med hel ingefær i god kjøttkraft, vispet inn med ti eggeplommer og fløte. Servert med forlorne egg og støtt ingefær.

Så den ovnsbakte laksen. Vasket omhyggelig, tørket og strødd med litt mel, støtt pepper, muskat og finhakket løk, fire fileterte ansjos, salt og smør. Til sist dynket med hvitvin, vann og sitron og satt inn i ovnen. Servert med store kokte mandelpoteter, riktignok fra i fjor, og hjemmebakt flatbrød og rømme.

Desserten var multer med krem og krumkaker.

Vinen kunne selv ikke en kjøbenhavner miskjenne. Hvit og rød fra Bordeaux, Haut Sauterne, Pondensac og Portvin til én spesiedaler flasken.

Alt fra Ole M. Gundersens Husholdnings- og Delikatessehandel som prompte ekspederte utenbys ordrer.

Sluttseddelen hadde falt Anders tungt for brystet. Men når ingen annen utvei var?

Oline hadde gjort måltidet ferdig til servering, foten verket og hele ansiktet var i oppløsning av varme og anstrengelse.

Som en eneveldig Katharina den store tronte hun på hjulkrakken og eide verden så langt hun kunne forestille seg at der var noe å eie.

Hun lot seg kjøre inn i kammerset og hjelpe av med forkle og sko. Så bikket hun seg ørlite nedpå med fire store puter bak ryggen og et glass madeira på bordet.

Mat ville hun ikke ha. Det fikk holde med alle smaksprøvene hun hadde måttet ta.

– Man kan ikkje ha mat både i haue og magen på en gong, sa hun.

Skjørtet satt over hoftene. Han løftet allerede hendene for å ta om dem. Men puttet dem i raskt i lommen.

Anna kom ned trappen i himmelblått. Bølgende. Slik var feen. Lett. Vagt merket han seg et flagrende bånd som holdt håret sammen i nakken. Ingen smykker eller ringer. Han prøvde å feste blikket på ansiktet hennes. Men hun fløt bort for ham.

Det var så uvirkelig. Han tok hendene opp av lommen. Det måtte da være lov å ta på henne? Dersom hun snublet nå, og falt? Så kunne han renne frem og ta henne.

Å, nei. Han kunne jo ikke vite om han kom frem tidsnok, eller greide å svinge henne opp i armene sine og frelse henne fra benbrudd.

Det ble til at han sto der uten å foreta seg mye.

Nå husket han at hun også i Kjøbenhavn hadde en ytre sperre som sa: «Ikke innlat deg! Jeg flørter ikke med deg.»

Da de satt overfor hverandre, med Anders for bordenden, la han merke til at hun hadde en føflekk på underarmen. Det var noe nytt.

Han hadde oppdaget Anna på nytt. Flekken spratt frem på huden hennes for å glede ham! Han holdt øye med den. Som om han var redd den skulle forsvinne.

Anders var riktig beleven til ham å være. Anna lo to ganger til det han sa, allerede mens de spiste suppen. Første gang skjøt Anders frem haken og smilte tilbake.

Benjamin hadde tenkt mye på hvordan han skulle få Anna mest mulig for seg selv. Nå ble han pinlig klar over at hadde ikke Anders vært der, så hadde Anna måttet stå for samtalen alene.

All oppdragelse, all kultivert øvelse var fordampet. Han var ikke i stand til å finne et eneste samtaleemne. Ikke et spørsmål.

Føflekken. Den gjorde at han holdt et noenlunde stabilt blikk og konsentrerte seg om å sende salt og pepper.

Anders fortalte at han skulle til Bergen om få dager. Han inviterte Anna ombord i jekta før han seilte. Han skulle til Strandstedet og hente last, om hun ville ta en tur? Denne nye jekta var ikke så vant til kvinnfolk som jekta «Mor Karen» hadde vært, men det skulle vel ordne seg uten forlis.

– Er det mye overtro om båter og kvinner? spurte hun.

– Æ vil nu ikkje kalle det overtro alt man ikkje kan forklare, sa Anders lunt.

– Din mor snakket også om båtferder, Benjamin, husker du det?

– Dina, ja . . ., begynte han, og stoppet opp.

Det var vel ansiktet til Anders. Leppene og blikket ble bortvisket. Mannen bøyde seg langsomt, fisket opp lommeuret sitt og så på det. Mens de satt og spiste.

Det ble stille. Anna merket at noe var galt.

– Dette smakte deilig! sa hun og ville fange Benjamins blikk.

– Flekken! utbrøt han.

Hun så nedover seg.

– Du har en slik . . . en flekk på armen! sa han nesten triumferende. La bestikket fra seg, bøyde seg mot henne og la pekefingeren på føflekken. Med et alvor som om han stilte en sjelden diagnose.

Anna så forvirret på ham.

Da klarte han det. Å se hele henne. Hun ble tydelig over bordet.

Han dro inn luft og presset den sakte ut gjennom neseborene. Dro inn mere luft, mens han holdt pekefingeren over den vesle brune forhøyningen.

Anders var begynte å spise igjen. Da han hadde svelget sa han:

– Oline sin mat e den beste i soknet!

Ingen svarte.

Anna rørte ikke på armen. En fin rødme spredte seg over hals og kinn.

Han bøyde seg enda nærmere. Reiste seg krumbøyd og strakte seg over bordet. Tok opp armen hennes og så forskende på flekken.

– Så skulle jeg se den igjen, mumlet han og ga henne armen tilbake.

Anders gikk tidlig til sengs den kvelden.

Dinas pianoforte sto i spisestuen. Anna brettet varetrekket til side.

– For et nydelig instrument!

Hun slo noen akkorder, men rynket på nesen.

– Det er fryktelig ustemt.

– Ja, sikkert, sa han beskjemmet.

– Er det ingen som bruker det?

– Jeg sender bud på en stemmer i morgen. Skulle tenkt på det før du kom.

Han stakk hendene i lommene og snakket rivende fort.

Hun dekket instrumentet til igjen.

– Var det bare din mor som spilte?

– Sara begynte visst, mumlet ham.

– Sara?

– Tomas og Stines datter.

Hun nikket. Hadde hilst fort på dem da hun kom. Men det var så mange. Hun greide ikke å huske alle navnene. Var ikke sikker på hvem som var tjenestefolk og hvem som var slektninger.

Ved middagen ble hun klar over at det bare var Anders som var nær familie. Og vesle Karna.

– Setter det minner i gang når jeg begynner å spille?

– Hvordan?

– Din mor?

– Det er så lenge siden.

Han hørte selv at det låt vel kjekt.

– Kanskje Karna kan lære? spurte hun.

– Hun er så liten.

– Jo tidligere, jo bedre.

– Kunne du få henne til?

– Om hun vil. Det kunne være morsomt.

Han ville skjenke mere i glasset hennes. Smilte prøvende. Men hun ristet på hodet.

– Kan vi spasere litt før vi går til ro? spurte hun. – Det er så lyst. Det er vanskelig å tro at det er så sent.

De gikk gjennom hagen og forbi lysthuset.

– Så romantisk! utbrøt hun og kikket inn.

– Dina pleide å sitte der inne og drikke vin om nettene når hun ikke fikk sove. Det var ikke mye romantikk . . . når jeg fant henne. Med tom flaske og halvrøkte sigarer.

Han sa det mere bistert enn han hadde tenkt.

– Hun hadde det ikke så godt?

Han ble på vakt. Men tok seg sammen og sa muntert:

– Reinsnes er ikke noe sted for kvinner som Dina. Eller deg?

Hun gikk et par skritt foran ham, nå snudde hun seg.

– Skulle det være en advarsel?

– Tja?

Hun ble stående foran ham. Den hvite skjellsanden knaste lett når hun rørte på føttene.

– Jeg er nå i alle fall kommet.

Han kunne ha sagt det nå med det samme. Anledningen var jo der. Om hun hadde i tankene å bli? Eller: At han hadde lite å tilby henne. For hjemme i Nordlandene var han bare en kvakksalver.

Ansiktet hennes mot ham. Uten forsvar.

Han greide ikke å si noe som helst. Torde ikke ta i henne. Kunne skremme henne fra seg. Kjente seg som et fjell som holdt på å sende steinskred over noe skjørt som sto på hagestien.

– Hva var det egentlig du prøvde å si, Benjamin?

Hvordan greier hun å være så rolig? tenkte han og svelget. Så festet han blikket på et ufarlig sted på nesen hennes.

– At jeg er glad du synes her er romantisk.

– Jeg kom nå ikke bare for å se Nordlandene.

– Nei?

– Det var på grunn av de vakre brevene dine. Synes du det er utilbørlig?

– Nei, modig.

– Hvorfor?

– Jeg er jo en villmann fra Nordpolen.

– Som siterer Salomos Høysang, smilte hun.

De gikk noen skritt, så snudde hun seg mot ham igjen.

– Hvorfor skrev du til meg, Benjamin?

Han tenkte fort: Jeg er nødt til å si henne det. At jeg ikke har legelisens. Men ikke nå!

– Jeg greide ikke å miste deg helt. Ville i alle fall eie noen av tankene dine. Brev kan en lese mange ganger. Det har ingen ende . . . hvor mange ganger en kan lese et eneste brev. Jeg tenkte at dersom hun gifter seg og får masse unger og alt det der, så kan hun likevel sende meg noen brev uten at hennes mann synes det er rart. Fordi jeg er en ufarlig venn langt borte. En fra ungdommen. Og årene kan bare gå, tenkte jeg, for jeg har jo brevene. Og de tankene hun ikke tør å gi meg, fordi hun ikke vil såre noen, de leser jeg likevel mellom linjene. Og det jeg lengter etter kan ingen ta fra meg.

Han tidde brått. For han så at hun snudde seg bort.

Han gikk med henne helt ned til bryggene. De så på måsen og Stines ærfugler. Ungene var klekket, så morfuglene prøvde å få dem ut i vannet.

– Alt er som et eventyr! sa hun og dro pusten dypt inn.

Han ble varm av det.

– Hva hadde du ventet?

– Å, jeg vet ikke. Kulde . . . Tenk at solen skinner og det er snart midnatt. Jeg visste det jo. Men å oppleve det, det er noe helt annet.

Han ville vise henne at sola snudde. Fra flagghaugen.

Var så ivrig at hun ikke greide å følge med.

Så sto han midt ute i St. Hansblomst-engen og ventet på henne. Hun kom i motlys gjennom alt det rødfiolette. Lyset var så sterkt mot den tynne kjolen at det så ut som om hun kom naken.

Gud hadde streket Anna opp med gull og satt håret hennes i brann. Og han tenkte at om han allikevel skulle dø, så kunne han gjøre det nå mens hun kom mot ham.

Og så satt de på benken uten å si noe. Soløyet duppet i havet. Horisonten løste seg opp. Grensene var ikke.

Hun ble mer og mer gjennomskinnelig etter som sola snudde. Han kunne se tvers igjennom. Som under et mikroskop. Dunet på overleppen. De fine blodårene på øyelokket. Pulsen i halsgropen. En fin damp sto som en aura rundt henne.

Kanskje var hun ikke helt virkelig? Han berørte henne prøvende med fingertuppene. Flekken på armen under sjalet.

Med et sukk lente hun seg tungt inntil ham.

Da kysset han henne. Men bare som en gentleman. Ikke slik han ville. Og fordi han var nødt til å tenke, var det ingen nytelse. Ikke for henne heller?

Midt i alt husket han sist han kysset henne.

Gjorde hun også det?

Det var klart at han kunne ha spurt henne. Men det var en invitasjon til å snakke om fremtiden. Og da måtte han fortelle hvor lite han hadde å by henne.

Han spaserte henne opp til huset igjen og sa god natt utenfor døren til salen. Spurte til og med om det var noe hun manglet.

Men så snart døren var lukket mellom dem, begynte det. Tanken på at hun var fem, seks meter unna. Rett over gangen. I hans seng.

Søvnen var blåst bort. Han hadde én stor tanke: Han måtte ikke gå inn dit.

Likevel ravet han ut på gangen. Bort til døren og tilbake til sin egen. Kom på at han kunne åpne lintøyskapene, så ville hun høre ham og komme i døren og be ham inn.

Hun måtte jo det. Hva ventet hun på?

Han knirket bort til døren hennes igjen. Tilbake forbi trappen. Stoppet opp. Lyttet. At Anders eller andre også lyttet, tenkte han ikke på.

I siste liten reddet han seg ned og ut. Over tunet. Ned mot sjøhusene. Endte opp i den gamle sofaen på krambodskontoret med et hestedekken over seg.

Våknet med sola som bakte ham rett i ansiktet og en flue som trodde han var noe som kunne fortæres.

Støl og utslitt strakte han seg og forbannet at han var en slik komplett kujon.

Anna kom til frokost og erklærte at hun hadde sovet i en vidundelig seng i det hyggeligste rommet hun hadde vært i.

Han smilte matt og takket. De var alene. Anders og Karna spiste alltid grytidlig på kjøkkenet.

– Anna, du gjør meg helt hjelpeløs, erklærte han og slo seg over ansiktet.

– Hva mener du?

Han åpnet munnen for å forklare. Men lukket den igjen. Det forekom ham at mennesker med åpne munner så ut som fisker.

– Hvorfor sier du det? hvisket hun.

Han la fra seg bestikket og brettet servietten sammen som om måltidet var over før han hadde begynt.

– Jeg har lengtet. Vært så redd for hva du skulle synes . . . tenke . . . Jeg har planlagt i detalj hva jeg skulle si til deg. Hvor fint det skulle bli. At du skulle kjenne deg hjemme. Og så kan jeg ikke engang føre en samtale. Ikke sove i samme hus uten . . .

Anna la også sammen servietten. Skjøv den omstendelig på plass i sølvringen med Jacob Grønelvs monogram.

– Vil du at jeg skal reise?

Han spratt opp og sprang rundt bordet til henne, la seg på kne foran henne.

– Benjamin, vær så snill, smilte hun ned mot ham.

I dette øyeblikk kom Karna inn i rommet. Hun ble stående i døren og stirre på sin far som lå på golvet, og på den fremmede damen på stolen. Så sa hun med Olines stemme:

– Pappa! Dem skal sitte tel bords tel alle e ferdig!

Benjamin reiste seg og bredte armene ut.

– Det er rett, jenta mi! God morgen!

Alle tre hilste god morgen, og alt var tilsynelatende normalt igjen.

Karna dro en stol bort til sin far og klatret opp. Det vesle fjeset rakk så vidt over bordkanten. Det brune og det blå øyet gjorde at det så ut som om hun blingset. Blikket var direkte og to tykke fletter danset rundt hodet. Men håret ville ikke holde seg innenfor det stramme mønsteret. En lokk stakk frem her og en der.

Ved fødselen hadde håret vært like mørkt som farens. Men da hun ankom Reinsnes, var hun skallet som en gammel mann. Det som vokste frem var lyst som på den mora hun ikke kjente. Etter hvert mørknet det og ble kopperfarget. Det var som om hun ville favne hele sitt opphav.

– Ho Oline sa at æ kunne få ei honningkake, sa hun.

Benjamin rakte henne en kake.

De små fingrene brakk biter av kaken. Hun puttet dem tenksomt i munnen mens hun så på dem begge etter tur.

– Hvor mange år er du nå, Karna? spurte Anna prøvende.

– Fire!

– Da skal du snart lære bokstavene og tallene?

Karna så storøyd på Anna mens hun tygget.

– Skal du være lenge? spurte hun.

Anna ga Benjamin et fort blikk.

– En stund.

– Treng du mykkje medisin?

– Nei, ikke medisin, sa Anna og smilte stort.

– Fresk? Ho e fresk, erklærte Karna og nappet Benjamin i armen. – Kan æ få ei kaka tel?

– Nei, sa han, men kunne ikke skjule et smil.

Karna oppfattet det og la hodet på skakke.

– Berre ei?

– Etter middag.

– Nei, nu!

– Karna! Ho Oline sa ei.

Den vesle munnen ble til en snurpet strek, men hun spurte ikke mer. Om litt lot hun seg gli ned av stolen og gikk ut.

Da hun var gått, sa Anna:

– Hun er et spesielt barn!

Han strøk seg gjennom håret et par ganger.

– Det er så rart å se deg slik . . . som far. Så merkelig ulikt deg. Jeg mener . . . i Kjøbenhavn var du helt forskjellig.

– Forandring til det bedre? han prøvde å være kjekk.

– Jeg håper det, sa hun ertende.

Han skimtet de små, faste brystene hennes idet hun bøyde seg mot ham. Og nakken. Når hun snudde litt på hodet. Håret var løftet opp i en tung knute og blottet hårfestet.

Galskapen kom over ham. Som på Aksels rom. Da han tok et nei for et ja og alt ble knust.

Nå var hun likevel her. Han måtte kontrollere seg selv. Kontroll.

9. kapittel

Tomas skysset Stine til Strandstedet. Men hun gikk alene til det umalte huset for å fortelle Hanna at nå var hun kommet. Frøken Anna fra Kjøbenhavn.

Kanskje var det bare høflighet som gjorde at Benjamin tok imot denne bydama, mente Stine. Og Hanna ville tro nettopp det. Han ville helt sikkert si det til denne Anna. «Jeg holder meg til Hanna. Det er oss nå.»

Stine snakket lavt om at mennesket ikke alltid var slik. At menns vilje kunne være som støpejern i ild. Den myknet og tok uforståelige retninger, etter hva som formet. Passet en ikke på, ble alt en trodde på til en svart klump.

Hanna satt oppe om natta og gjorde ferdig kjolen til Wilfred Olaisens søster. Neste morgen pakket hun reisevesken sin, tok Isak ved hånden og fulgte Stine til Reinsnes.

Det het seg at Stine hentet hjelp til Oline fordi det var kommet storkarslige gjester. Det måtte alle forstå.

Og Hanna var ingen hvemsomhelst. Hun hadde sitt faste rom i hovedgården. Vegg i vegg med det Benjamin sov på. Slik hadde hun en viss kontroll over nettene.

Da han så henne komme inn i spisestuen, ble han klar over at han hadde stolt på at hun holdt seg vekk. Uten at han hadde bedt henne. Men hvorfor skulle hun det?

Han ønsket seg ut og vekk.

Anna og han hadde nettopp spist frokost, og Bergljot holdt på å ta av bordet. Da Hanna kom inn i rommet, gikk jenta ut i anretningen og ble der.

Det usedvanlige ved dette slo ham ikke før han var alene. Hvorfor trakk Bergljot seg tilbake?

Han reiste seg og presententerte.

– Dette er Hanna! Hanna Hærvik! Som jeg har fortalt deg om. Frøken Anna Anger!

Anna reiste seg. De ga hverandre hendene og utvekslet høflige hilsener.

– Hanna og jeg er som søsken, vi har vokst opp sammen og lært å skrive og lese sammen.

– De er Stine og Tomas’ datter? spurte Anna blidt.

– Nei, far min dødde, så gifta mamma og Tomas seg.

Anna nikket.

– Og nå bor De på Strandstedet med Deres sønn?

– Ja. Æ e enka. Æ har ei lita systue, eller ka en skal kalle det.

– De syr. Så interessant.

Hanna så opp i taket et øyeblikk, så kom det tørt:

– Mest nattevåk og såre fingra.

– Det er vel mest hensiktsmessig for dere to å være dus? sa han så lett han kunne.

Anna så på ham. Han kunne ikke tolke det. Følte seg utilpass. Det fikk så være. Her fikk en gi litt til hver kant.

– Det er det kanskje, sa Anna høflig.

– Ja, æ e nu ikkje så høytidelig a mæ, sa Hanna på den forte måten som betydde at hun egentlig følte seg støtt.

Etterpå syntes han det hadde gått rimelig godt. Men det var før han visste at Hanna skulle være i huset og hjelpe Oline hele tiden mens Anna var der.

Han kjente et intenst sinne, men måtte innse at dette var noe kvinner hadde en suveren makt til å bestemme. Uten engang å spørre ham til råds.

Dersom han sa et lite, forkjært ord, ville alt eksplodere. Anna kunne komme til å forstå.

Forstå hva? At hun hadde reist helt fra sivilisasjonen i Kjøbenhavn bare for å oppdage at Benjamin Grønelv var og ble en horebukk. Så for den saken kunne hun godt gifte seg med en skotte. Eller var det en engelskmann?

Anna holdt samtalen i gang. Hun spurte interessert om Strandstedet og kjolesømmen. Og Hanna svarte mens hun hele tiden vurderte den andre. Kjolen, håret, figuren. Som om hun tenkte på hvilke fortrinn denne nye hadde. Eller: Hva ser han i denne her?

Raseriet gjorde ham stum. Han lot dem snakke. Litt etter litt greide han å lytte til ordene som fløy mellom dem. Sammenlignet. Annas dannede, trygge interesse. Hannas underliggende uvilje. Anna som ikke lot seg merke. Men som sikkert allikevel merket seg alt.

Han la servietten sammen flere ganger. Den kjentes kjølig mot de klamme håndflatene.

Hva fan kunne han gjøre til eller fra?

Og midt i det hele, mens han stjålent betraktet de to, gikk det ilinger gjennom ham. For det skulle vært lov. Visst skulle det vært lov! Uten å kjenne seg som en helvetes sviker. Å ha dem begge.

Anders minnet Anna om at hun skulle seile med «Svanen» til Strandstedet en av dagene. Og Hanna erklærte at hun godt kunne være med og vise frem stedet.

Anna svarte at det kunne vært hyggelig.

Benjamin følte han var kommet til å overvære feil skuespill.

Tidlig middag med fire rundt bordet. Pluss barna. Noe helt annet enn han hadde tenkt. Uten at han kunne huske å ha tenkt seg noe bestemt.

Det var jo bare tøvete drømmer. Sene middager med Anna etter at Karna var i seng. Spise og drikke lenge. Snakke om alt det han ikke hadde kunnet betro noen disse årene. Spasere, slik som den første kvelden. Og drikke vin i lysthuset? Hun skulle beundre alt sammen. Få ham til å se alt sitt med nye øyne.

Og loftet skulle de ha for seg selv!

Han hørte Hanna snu seg i sengen. Det betydde at hun hørte ham også. Hun ble vokteren hans. Ei spinnkjerring som ventet på å få de blinde syndene hans flyvende i nettet. Det var det første og siste han husket på hver side av ei urolig natt.

Og at over gangen sov Anna i sengen hans.

Hannas ansiktsuttrykk da hun ble klar over at Anna bodde på salen! Hun hadde gitt seg til å stirre på ham med naken fortvilelse.

Hadde Anna også sett det?

Vi er som søsken, hadde han sagt til Anna. Hanna hadde ikke protestert. Ikke denne gangen.

Dagen etter kom jenta Bergljot inn til frokostbordet med bud om at doktoren måtte komme til en unggutt inne i Sundet.

Han hadde falt stygt fra bryggetaket og ville ikke røre seg eller snakke.

Benjamin reiste seg og forlot bordet med lange skritt slik han pleide når han fikk bud. Grep doktorvesken fra hylla i gangen og var i båten før han hadde tenkt. Først da han hadde fått opp seilet og kjente vinden ruske seg i håret gikk det opp for ham at Anna trolig hadde synes det var rart at han bare strøk på dør uten et ord.

Gutten døde mens han var der. Han var eneste sønn til ei enke som Tomas hadde hatt i arbeide på klippfiskbergene. Han ble der helt til om kvelden.

Kvinna stirret stivt fremfor seg. Nå og da gikk det skjelvinger gjennom hele kroppen hennes. Så ble hun rolig igjen, og bare satt der. Med tomt uttrykk og tørre øyne.

– Æ skal gje dæ nokka å sove på.

I det samme kom han på at sist han hadde sagt noe slikt var til Hanna.

Denne her svarte ikke engang nei.

– Kom . . . Prøv å gråte. Gråt . . ., sa han varsomt og tok om henne.

Men hun var ikke til å nå.

Datteren derimot, gikk i ring mellom fjøsgammen og hytta og jamret høyt. Ei nabokone gikk til og fra. Hun hadde nettopp vasket liket og bredt over det.

Litt av de bare føttene og noe lyst krøllete hår stakk frem i hver sin ende av et laken.

Han var på Dybbøl. Alt hadde stilnet av. Kanonene. Kommandoropene. Ropene etter mamma. Banningen. Lukten av størknet blod var blitt til stank. Karna satt med en ung manns hode i fanget. Var bare der. Slik som ham, nå.

På hjemvei var det havet, sola og ham. Den rene, salte lukten. Tjære mot den grønne og hvite ripa. Blikkstille, så han måtte ta til årene. Det hjalp.

Anna satt på pianokrakken med oppslåtte noter på lokket.

Hanna hadde funnet frem alle Dinas noteark. Det burde han selv ha gjort, lenge før hun kom, tenkte han. Akkurat som han skulle ha sørget for at instrumentet var stemt.

Kvinnene stakk hodene sammen over arkene. Streifet hverandres hender. En følelse av uhygge kom over ham.

Men det var vel bare den unge mannen under lakenet.

– Æ veit om en som kan stemme. Igjønna en æ kjenne . . .

Hannas mandelformede øyne lå i halvskygge. Likevel visste han at hun betraktet ham. Hadde hørt ham komme inn uten å ta notis av det. Nå måtte hun fordi Anna så ham.

– Nei, god kveld! Var doktern tel nytte? sa hun ertende og kom mot ham med fremstrakte hender.

Hvorfor gjorde hun det? Slik pleide hun da aldri å te seg?

– Nei, det kan man knapt si, mumlet han og gikk liksom tilfeldig i en halvsirkel rundt henne. Hvorfor skulle han unngå henne? Han så at hun tenkte det samme. Hvorfor unngår han meg?

– Kan vi åpne et vindu, det er lummert i kveld, sa han og satte seg.

Hanna åpnet vinduet.

– Hvordan har han det? Gutten? spurte Anna og samlet notene i en bunke.

– Død.

En klam stillhet bredte seg mellom dem.

Han kremtet, tente pipen og så seg rundt etter avisen.

– Herregud! sa Hanna.

Anna sa ingenting. Men han følte øynene hennes på seg.

– Kunne du ikkje gjør nokka?

Han visste at dersom Anna ikke hadde vært der, ville Hanna aldri plaget ham med slike spørsmål. Hun spilte en idiotisk rolle som fikk henne til å stå frem som en overfladisk og platt person. Hvorfor gjorde hun det? Anna måtte da få et helt galt bilde av henne. Og av ham?

Han merket at han også spilte en slags rolle. Den overbærende. En som snakker til et menneske han ikke tar på alvor.

– Nei, snille Hanna, jeg kunne ikke det.

Kulden, den lett hånlige stemmen. En stemme han ellers aldri brukte når han snakket til Hanna.

Hun gjorde seg ærende ut i gangen, men kom fort inn

igjen. Ga seg til å lete etter noe på bordet. Lot som om det var avisen og rakte ham den.

Han så hverken på henne eller avisen, og tok den ikke.

– Hanna vet om en som kan stemme klaveret, hørte han Anna si.

– Nå, hvem er det?

– Han Wilfred . . . han Olaisen . . .

– Har Olaisen blitt musikalsk også, bet han henne av.

Han kjente begge kvinnenes blikk på seg.

– Han har akkurat besøk fra Trondhjem av en som kan, sa Hanna lett. Litt for lett.

– Jaså, sa han saklig.

– Det er jo litt av et sammentreff, mente Anna.

– Men så be de to herrene hit så fort som mulig, Hanna. La oss holde litt selskapelighet. Nå som Anna er her.

Han tok selv avisen, og satte seg. Det raslet overdrevent uten at han kunne tyde et ord.

– Når da? spurte Hanna med liten stemme.

– Når som helst. Så fort som mulig.

– Lørdagskvelden?

Hanna så spørrende fra den ene til den andre.

– Lørdagskvelden! avgjorde han.

Anna la fra seg bunken med noter på pianoet.

– Spilte din mor alt dette?

– Ja, og mere til. Men det var jo celloen som . . . De notene tror jeg hun tok med seg.

Han reiste seg og la avisen fra seg.

– Nå, Anna? Har du kjedet deg på et så gudsforlatt sted?

– Slett ikke! Det er vakkert og spennende. Jeg skulle ønske jeg kunne male. Lyset er så spesielt.

Senere, da Hanna var over i kårstua med Isak, og han endelig kunne puste fritt, sa Anna:

– Dere kjenner vel hverandre så pass godt at hun tåler det?

– Hva da?

– At du ydmyker henne.

– Gjør jeg?

– Vet du det ikke selv?

Han svarte ikke. Så hadde Hanna klart det, tenkte han. Han oppførte seg slik at Anna ikke syntes om ham. I neste øyeblikk: Fan! Det er jo ikke Hanna, det er meg!

– Jeg vet ikke hva som gikk av meg. Det var vel den døde gutten, mumlet han og skammet seg fordi han unnskyldte seg.

Hun sa ikke mere. Stilte seg ved det åpne vinduet.

Han så på ryggen hennes. Linjene var så myke.

De seilte med Anders til Strandstedet, der Hanna tok fullstendig over. Hun visste alt om folk. Fortalte historier, tok seg av ungene og var morsom på Anders’ og hans bekostning. Ei heks!

Han snakket om gamle dager i Kjøbenhavn, bare for å høre Hanna stille interesserte spørsmål. Til Anna.

Kvinnene hadde en tone seg imellom som ikke på noen måte stemte med hvordan han selv hadde det.

Likevel holdt han seg fra å ydmyke Hanna. Fordi Anna kunne høre det.

Et par ganger tenkte han på å be Anna med seg til Tromsø. Men det ville virke kompromitterende. Det var visst ille nok at hun hadde reist alene hit, om hun ikke skulle ta på reise alene med ham.

Natt til lørdag. Lydene fra nattehuset. Stillheten. Sjøfuglene. Vinden i alleen. Vissheten om at Hanna voktet på ham.

Uten å kunne sove var han nesten lettet da han hørte noen banke på bislagdøren, og litt etter stemmer, og visste at det var noen som kom for å hente doktor.

Han kledte seg i en fart og var på vei ned trappen da jenta kom for å vekke ham.

Sjøluften var en befrielse. Han fikk opp seil. Det var god bør. Han skulle til Grytøy og se til en unge som ikke beholdt maten. Alt kom begge veier på tredje døgnet.

Faren hadde kommet selv. Nå seilte han foran.

Han hadde prøvd å berolige mannen så godt han kunne mens de var på krambodskontoret etter kullpulver og ellers det han kunne trenge:

– Det går nok godt! Men æ seile med dæ og ser til karen.

Mannen trippet utålmodig og nikket, men hørte trolig ikke et ord av hva han sa.

Han ble til utpå morgenen. Da hadde diareen gitt seg. Da var det ikke tyfus. Guttungen beholdt det han drakk og hadde fått bedre farge. Han ba foreldrene ikke slippe andre unger inn til den syke før etter et par dager. Det så ut som en matforgiftning, men det var ikke godt å vite.

Kona var overbevist om at det var var «blodgang» eller det som verre var.

Han avsannet det. Ba henne se nøye etter om det kunne finnes noe bedervet mat i huset. Hun ble selvsagt fornærmet, men tok seg i det. Det gjaldt jo gutten hennes.

– Tøm ut gammel mat. Vask og skur så godt du kan.

Da mannen beskjemmet sa at han hadde lite å betale med, ristet Benjamin på hodet.

– Har du laksesett?

– Ja.

– Send mæ en fin laks når gutten e frisk og det høve slik!

Så satte han tre fingre til lua, en vane han hadde lagt seg til mens han var student, og labbet ned til båten.

Det blåste friskt imot. Han prøvde å krysse. Men det gikk tregt. Så kom regnveggen.

Han dro på seg oljehyre og prøvde å nøre pipe. Det gikk ikke så bra. Men han hadde så pass landkjenning at han tidvis visste hvor han var.

Han kunne i alle fall tenke som en fri mann her ute på havet. Det hadde Anders drevet med i alle år.

Juniregnet var kaldt. Det pisket ansikt og hender. Rant i elver over spanter og ripe, samlet seg i bunnen av båten. Plasket over toftene og steinene han hadde til ballast.

Og for hver gang vinden fikk tak i seilet og båten krenget, forandret vannet retning og rant motsatt vei.

Midt i alt det våte: Bildet av Hanna som var kommet hjem for å leke frue. Og Anna ved det ustemte pianoet.

Han satte alt opp som brikker i hodet og spilte dem mot hverandre. Etter innfallsmetoden. Og måtte innrømme at det var vel slik han håndterte livet også.

Han måtte snakke med Hanna. Før alt ble ødelagt.

Så fikk han nok med å berge seilet og styre klar av båra.

Da han omsider nådde støa, var det like før de tok ut på leting. Anders og Tomas sto alt i fjæra. Begge sprang til over støvlene for å ta imot båten.

Vel inne i krambodsgangen, bemerket Anders at det ikke var farende for doktor i bakstetrau.

Benjamin ga ham et trett flir og noen grynt til samtykke mens han vrengte av seg oljeklærne.

Tomas mente det var rene januarværet. Han merket seg blikket. Mannen hadde vært redd for ham. Han kjente det som en underlig liten glede.

Rognealleen sto i bue da han gikk mot gården, men regnet hadde gitt seg av.

Hoder beveget seg i vinduene bak potteplantene. Han var for trett til å ta notis av det.

Anna kom farende ned loftstrappen med skjørtene i en gul sky rundt kroppen.

– Gudskjelov, der er du! hvisket hun og slo armene om halsen hans.

Karna lo inne på kammerset. Han hørte kaffekverna fra kjøkkenet og Bergljots stemme fra anretningen. Noen gikk over singelen. Og den velsignede vinden valset ennå omkring husene.

Et par sekunder sto han som en tomsing. Til anledningen gikk opp for ham. Da slo han våte armer om henne.

– Vi har vært så redde.

Øyeblikket etter hadde han dem rundt seg. Fremdeles med armen om Anna.

Hanna i døren til stuen. Øynene deres møttes over Annas skulder. Så var hun borte.

Mens han sto der, frelst fra havet og opphøyet til elsket patriark, hadde Hanna greid det. Å ta gleden fra ham.

Da de litt etter satt og spiste morgenmat, reiste Hanna seg for å hente noe på kjøkkenet. Idet hun passerte Anna, bøyde hun seg og sa et eller annet. Begge lo.

Da kjente han trettheten. Unnskyldte seg høflig. Hadde ikke sovet om natta . . .

– Men det veit vi jo godt, sa Hanna deltagende.

Litt etter tenkte han:

En gammel, trett mann går opp trappen.

Et par ganger mens han lå og skulle sove hørte han de to kvinnene le. I halvsøvne gled scener fra ungdommen forbi. Else Marie. Hanna og Else Marie. De lo av ham.

Hanna var for dyktig, tenkte han i halvsøvne. Det hadde hun alltid vært. Han prøvde å diskutere det med seg selv. Ikke for dyktig, men for slu? For intrikat? Men nei, forsvarte han henne, hun prøver jo bare å være hyggelig mot Anna.

Midt i det hele begynte han å lete etter Else Marie. Den melkehvite huden med prikker på. Det røde håret og de hvite øyenvippene.

Han gikk rundt sommerfjøset og plukket blåbær på et strå. Da kom Tomas med en hest i band og fortalte at hun hadde giftet seg og skulle ha tvillinger. Så sto han klar med skalpellen. Else Marie. Hun skrek da han kom nær henne. Da så han at det var ikke Else Marie. Det var Hanna.

– Ho Hanna e enka, sa Tomas og trengte seg forbi ham på den smale stien. Hestehovene truet med å trampe ham ned. Så måtte han flytte seg av veien. Men føttene lystret ikke.

Da slapp Tomas hesten. Det var Else Marie. Han kastet seg opp på den hvitdroplete ryggen hennes. Hun vrinsket under ham og satte av sted utfor et mørkt stup. Svevet var mykt og vått.

10. kapittel

Så snart vinden hadde løyet, tok Wilfred Olaisen og Julius Lind i båt fra Strandstedet for ikke å gå glipp av en aften på Reinsnes.

Vel fremme benyttet Wilfred Olaisen tiden til hvile i lysthuset med trondhjemsk Bayerøl på et brett og Hanna gående til og fra.

Etter uværet var alt duggfriskt, stille og lyst. Unntatt lydene fra spisestuen. Oline akket seg over at de begynte med ulyder mens doktoren sov. Dessuten varte det så lenge at hun ble urolig for at Bergljot ikke fikk dekket middagsbordet i tide.

Julius Lind insisterte på å få være alene for lukkede dører med sine pling og plong.

Det lød gjennom åpne vinduer og gamle dørsprekker. Som et varsko fra en annen tid.

Benjamin våknet halvveis, men sovnet igjen.

Han oppdaget at Dina hadde dratt pianoet ut i lysthuset. Hadde splintret en hel vegg for å få det inn. Øksa hadde hun slengt fra seg på det sortpolerte lokket. Hun hadde på seg en mørkerød morgenkåpe med en slukket sigar stikkende opp av lommen. Med én hånd helte hun vin ned på strengene. I den andre holdt hun en grønn, langhalset flaske som hun vekselvis drakk av og slo mot tangentene. Det låt som bekkesilder og steinras. På bordet sto flere dusin tomme flasker.

Da hun snudde seg mot ham, var det ikke Dina. Det var Anna.

Utpå ettermiddagen kom Karna og vekket ham.

– Pappa! Det e ikkje uvér meir. Og to kara e kommen. Den eine ødelegg pianoet.

– Så galt e det vel ikkje.

– Æ vil ha mine egne høns! sa hun og kom opp i sengen til ham.

– Nå? sa han og forsøkte å våkne.

– Han Isak sei at det ikkje e mine høns. Han samla alle eggan sjøl og ga dem tel ho Stine.

– Han Isak har ikkje høns på Strandstedet. Han kan vel få plukk egg når han e her?

– Det e ikkje det.

– Ka då?

– Han sei at en veikj-unge ikkje kan eie høns!

– Då skal æ sei tel han at han tar feil.

– Nei, pappa. Då trur han at æ har sladra.

– Men det har du jo.

– Ja, men det veit han ikkje.

– Kan dokker ikkje plukke ti egg kver?

– Ti egg kver . . . Kem skal plukk de som blir tel overs?

– Drengen.

– Puh! Du forstår ikkje nokka. Drengen bruka ikkje å plukke egg.

– Ja, ja, nu må æ stå opp.

– Det va jo derfor æ kom.

– Æ trudde det va for eggan?

– Nei, de . . . Æ må jo fortelle dæ nokka ellers våkna du ikkje.

Han bar henne ned. Og de var enige om at hun var altfor stor for denslags.

– Men når du e slik så, sa hun overbærende.

Anna satte seg til pianoet for å gi en liten konsert før middagen ble servert. Gjester, vertskap og tjenestefolk samlet seg. Dører og vinduer var åpne.

Karna sto helt inntil pianoet og laget fingermerker på den blanke flaten. Vekselvis stirret hun på Annas ansikt og på fingrene på tangentene.

Beethovens sonate Pathétique grep alle som hørte.

Julius Lind la ikke skjul på at han var en skjønner. Og dampskipsekspeditøren satt i en karmstol med tomlene i ermeåpningen på vesten og haken pekende mot taket. Brystkassen var en mann verdig, og de hvite, feilfrie tennene glimtet mellom kjøttfulle, velformede lepper.

Hanna sto urørlig med lukket ansikt bak en tom stol med Isaks hånd i sin. Hun hadde rød sommerkjole som fremhevet den nette skikkelsen. Modellen hadde hun hentet i et magasin fra Kristiania. Sydd i sene nattetimer etter at hun forlengst skulle vært i seng.

Annas kjole var hvit og sydd av en skredder.

Han så forskjellen. Men Hannas stolthet rørte ham.

Isak hadde vanskelig for å holde en sommersnue inne, så Hanna bøyde seg fort og pusset nesen hans mens hun så formanende på ham.

Anders så ikke Anna, for Dina fylte hele rommet.

Tomas hørte musikken helt ned i kårstua. Hadde nettopp tatt helg og sto og barberte seg. Han stoppet opp med et rykk.

Blod piplet frem fra et kutt på overleppen.

Han stirret inn i sitt eget speilbilde. Askegrå på et øyeblikk.

Benjamin sto lent til veggen bak alle de andre. En gang så Anna opp fra notene og rett på ham.

Karna puttet tommelen i munnen og lukket øynene mens hun lente seg enda tettere til instrumentet. Det dundret i hele kroppen. Tonene var i henne. De slo og spratt. Villere og villere.

Fingre danset over tangentene. Nå strakte de seg over hodet hennes. Vokste. Kom så nær. Gjorde seg til kjempeåler. Snodde og strakte seg etter henne. Nå var de digre greiner som krafset på henne.

Hun lente seg mot dem og ga seg over. Lot dem løfte seg inn i soløyet og alt det glinsende svarte.

Han så at hun falt. Rett bakover. Et rallende ul overdøvet musikken. Så lå den vesle kroppen i en bue over golvet.

Han var der på et øyeblikk og stakk to fingre i munnen på henne. De små, spisse tennene boret seg inn i hud og kjøtt. Det knaste. Men han holdt.

Skuldrene hennes ristet og føttene arbeidet mot golvplankene. Ansiktet var rødt og glinsende, og en blanding av fråde og blod, som han håpet var hans eget, rant mellom fingrene hans.

Med vidåpne, stirrende øyne så hun rett gjennom ham.

Anna sto oppreist med hvitt ansikt og hendene hengende i luften.

De dundrende sluttonene sto ikke på notearket. Nå dirret de mellom de vantro ansiktene.

Men stillheten var sterkere.

Da han så barneansiktet bli blålig, brakk han løs fingrene fra bittet med makt og renset luftveien. Som om han knekket nakken på en fisk og dro magen opp gjennom gjelleåpningen. Så løsnet han livstykket så knappene i finkjolen spratt bortover golvet.

Små hvite glassknapper med et rødt hjerte på. Den ene trillet helt bort til Wilfred Olaisens nye sommersko. Der lå den et øyeblikk og bikket.

Noen trekninger fikk Benjamin til å tro at hun ville kaste opp. Han fikk henne over på siden mens han hørte sin egen stemme et sted i tomheten.

Han sa navnet hennes. Bydende og rolig. Gang på gang.

Hun stirret rett ut i luften mens kroppen rettet seg ut mellom hendene på ham. Langsomt ble hun stille og blek.

Begge var våte av svette da han uten å se på noen bar henne inn i kammerset.

Roen etterpå var alltid en lettelse. Det var over denne gangen også.

Men han hadde fått et varsel. Karnas fallesyke kunne bli verre enn det hadde sett ut til nå.

Stine hadde allerede avkok av marikåpe klar. Kom listende og satte den på bordet uten et ord.

Han protesterte ikke på denslags. Visste vel at hun utsatte ungen for hardere midler som ikke like lett lot seg forene med hans medisin.

Etter å ha vasket av henne svetten og fått på henne tørt, ble han sittende.

Langsomt kom hun til seg selv.

– Pappa, du blør, var det første hun sa.

Han så nedover seg. Hun hadde bitt et stykke av langfingeren hans.

– Nu skal ho Karna sove, for ho datt så stygt, sa han og strøk fuktig hår bort fra det hvite ansiktet.

– Du skal ikkje vær redd for Hanna sine hender. De e ikkje farlig, mumlet hun.

Så gled hun tungt inn i søvnen.

Bordet var overdådig dekket og ingenting spart.

Lind og Olaisen hadde vært i selskap før, og spilte ut all sin belevenhet for damene.

Seks til bords, med Anders og Benjamin ved hver ende. Han kjente en irritasjon som han ikke kunne finne noen rasjonell grunn til. Bordet var gjort så lite som det med all rimelighet kunne bli. Likevel ble han sittende for bordenden alene.

Han måtte medgi at Olaisen opplagt kom inn under kategorien ekte mannfolk. Disse gjorde visst mye av seg i Nordlandene. Pianostemmeren sorterte i tillegg inn under kunstekspertise, kunne han høre.

Med en gang han kom inn i stuen igjen hadde han merket den maskuline vantro over hans farsrolle.

Han syntes han hørte dem når de kom for seg selv: Vel hadde det sett stygt ut, og Grønelv var jo doktor. Men skulle han dermed være barnepike også?

Men ingen sa noe. Han fikk en følelse av at det hadde foregått noe som det ikke kunne snakkes om. Han hadde jo sett det før. Folks forferdelse og unnvikenhet når Karna fikk anfall. Det opprørte ham, uten at han maktet å gjøre noe med det.

Anna var plassert ved siden av Anders. Det virket så langt borte. Kanskje var det derfor han ikke kunne høre om hun spurte etter Karna.

Hanna hadde plassert seg ved hans side. På den andre siden hadde hun Olaisens brede never. Han holdt dem foran tallerkenen som to sjeldne utstillingsgjenstander som sa: Se her er nevene til et mannfolk! De kan ro!

Anders holdt sine under bordet. Som om han var redd noen skulle mistenke ham for å ville klemme livet av dem.

Denne Olaisen, derimot, hadde ikke bare never, han hadde rask replikk. Og planer. Skulle bygge fremtiden og sette alt i sin rette sammenheng.

Han husket at han syntes fyren virket oppvakt, første gang han hilste på ham. Litt naiv, litt for åpen og skrytende. Nå satt han på Reinsnes fordi han hadde skaffet pianostemmer så Anna kunne spille rent. I tillegg var han Hannas frier som ville bygge kai.

– Ikkje nokka småbåtpir, nei, for selveste dampen! sa han beskjedent.

På en måte minnet han om Aksel. Så egentlig kunne han vel snakket med karen. Men i kveld ble alt feil. Spesielt når Wilfred Olaisen snakket. Og det gjorde han. Ordene rant ut av det pene hodet. Men for all del, han fikk se til å unne Hanna lyden.

– Frøken Anger er begavet med musikalitet, sa Julius Lind. – Men hun hadde kanskje noen vel harde anslag et par ganger. Jeg skal vise henne etter middag, om hun vil, la han nådig til.

Henvendt til Hanna sa han:

– De har en skjønn kjole! Jeg gjetter at De har sydd den selv? Trønderen sugde seg i tennene og klappet Hanna diskré på hånden, mens han fortsatte.

– I Trondhjem går damene litt annerledes kledt. Men De er så sjarmerende i den kjolen, frøken Hanna.

Benjamin kjente at appetitten var spolert av Olaisens never og Linds nedlatenhet. I tillegg la han merke til at Anna smilte mot Olaisen med hele kroppen.

Hadde Aksel vært der, kunne han ha tatt ham til side og sagt med herr Linds stemme: «Skjønn kjole, ikke sant?»

Og Aksel ville lagt hodet bakover og kommet med sine strupelyder som liknet surkling fra en halvfull øltønne. Men Aksel var ikke der. Tvert om, han strøk seg under Dinas skjørter i Berlin.

Han visste at mangel på søvn gjorde ensom. Men i kveld var tilværelsen et sammenhengende komplott mot ham. Og trettheten satt som et lokk over det hele.

Han tømte vinglasset igjen.

Bergljot kom ilende med karaffelen.

– Vil doktern ha kaffen og konjakken i røykerommet?

Og litt lavere:

– Skal damene med dit?

Han senket også stemmen. Ba henne se til Karna. Ofte. Så henvendte han seg til de andre med et smil.

– Tåler damene røyk i vårt selskap, så er det straks kaffe avec i røykerommet.

Anna hadde roser i kinnene. Hun lo og sa at han godt visste fra studietiden at hun foretrakk røykeværelser.

Han registrerte at hun snakket for høyt.

Hanna nikket nådig. Den intimiteten som måtte ha vært mellom Benjamin og Anna i Kjøbenhavns røykeværelser satte seg som et skarpt punkt i pupillene.

Men Olaisen lo med glitrende øyne og sa:

– Jaså, man e innrøykt allerede fra Kjøbenhavn. Ser man det, ser man det . . .

Herr Lind reiste seg og hjalp Anna med stolen mens han hvisket noe som fikk henne til å bli enda vakrere.

Olaisen spratt opp og hjalp Hanna, som om han hadde lært en ny selskapslek.

Men Lind ville ha punsj, ikke konjakk. Dersom det gikk an? Og han ville heller ut i lysthuset. Dersom det gikk an?

– Det blir vel litt kaldt, mente Hanna.

Men Anna ville dit ut. Det avgjorde det hele.

Så måtte Bergljot bære både kopper og glass, varm punsj og temperert konjakk ut i lysthuset. Klokka ni om kvelden.

Damene måtte iføres sjal og få pute under bakenden, før sigaren endelig kunne tennes.

Benjamin ba seg unnskyldt og gikk til Karna.

Ansiktsfarge og puls var normal. Huden nesten tørr.

Da han la hånden sin over hennes, grep hun ham i den skadde fingeren, som en refleks, sugde tungen sin og sukket.

Et øyeblikk kjente han seg svevende. Alt annet forsvant. Han kunne ikke engang huske hva det dreide seg om. Alt det andre.

Bergljot strøk forbi ham i gangen med fullt brett og bustete hår. Hun ryddet anretningen.

Han ga henne et varsomt klapp på skulderen.

– Se inn tel ho Karna . . . ofte. Vi ute i hagen, vi klara oss sjøl. Æ sette døra på gløtt. Berre rop om det e nokka.

– Ho har aldri dotte så styggelig før, sa hun og så sky på ham.

– Nei, sa han.

I det samme ble han klar over at hun var den eneste som hadde sagt noe.

– Doktern e trøtt?

Noe veltet opp i ham. Satte seg fast i halsen.

Herregud, tenkte han, skal det så lite til? Bare et lite ord. At noen forstår hva den ungen er verdt.

Han tok brettet fra henne og bar det ut på kjøkkenet. Mens han lirket det på plass på den overfylte benken, kom hun etter.

– Doktern skulle ikkje . . . Ho Oline blir rasanes.

En halvfull flaske madeira sto på bordet. Han fant et par glass og skjenket i. Rakte Bergljot glasset og klinket med henne mens han ropte mot Olinekammerset:

– Skål Oline! Og takk for maten! Du e en engel.

– Kordan e de med bane? lød det.

– Godt. Ho Bergljot e også en engel.

– Men kor ho måtte li, arme pia.

– Det gikk over, sa han og stakk hodet innenfor.

Oline tronte i sengen med glasset sitt som hun pleide.

– Æ tar mæ medisin for å tynne blodet, sa hun beskjemmet.

– Rett du gjør, lo han og lukket døren inntil.

Bergljot sto ved benken da han gikk gjennom kjøkkenet. Han stanset opp.

– Du må være trøtt du også?

Hun så opp og rødmet.

– Å, nei.

– Æ skal prøv å få gjestan heim snart, sa han som om han snakket til en forbundsfelle og ikke ei tjenestejente.

– Å, nei, sa hun igjen.

Han hørte latteren fra lysthuset da han åpnet gangdøren.

Et øyeblikk ville han snu. Så bestemte han seg. Gikk ut i juninatta for å se om det var noe han kunne gå glipp av.

Allerede da han hadde satt seg ved den åpne glassdøren og tente sigaren, kjente han de første myggene.

Ikke lenge etter begynte Olaisen å snakke om kaia.

Han hadde reist kapital til stokkverket. Det var bare å få folk til å bygge. For en rimelig penge. Om det var mulig for doktoren, eller Anders, som han litt for tidlig var på fornavn med, å binde opp midler til denslags? For fremtiden, den lå i Strandstedet.

Talen var lang. Anna skjøt inn en hyllest til landskapet og lyset. Det grønne. Alt var så fryktelig grønt her. Bladverket, markene . . .

Olaisen holdt frem med sitt. Spådde at innen kort tid ville ikke dampen lenger anløpe de små stedene. Han sa ikke at et av disse små stedene var Reinsnes. Langt ifra. I stedet sa han at det kunne være godt for Reinsnes å ha flere føtter å stå på. At kjøp og salg og befraktning hadde bygd opp Reinsnes i generasjoner. Nå måtte man kjenne sin besøkelsestid. Og kai var tingen. Kai på Strandstedet. Utviklingen kunne ingen stanse. Lasting og lossing. Ekspedisjon. Fra kai.

Anders sa at han var for gammel til å snakke forretninger så sent på kvelden, om de kunne ha ham unnskyldt. Så tømte han glasset sitt, ba god natt og gikk.

Benjamin tenkte at Olaisen kunne vært predikant. Han hadde et kall. Det het Kaia.

Han skjenket opp glasset sitt igjen og akte seg inn der Anders hadde sittet. Ved siden av Anna. Han takket henne lavt for at hun likte landet hans.

Henvendt til Olaisen sa han som sant var, at hans aktiva lå i fast eiendom og doktorgjerning. Så noen kompanjong kunne han ikke bli. Det var Anders som forvaltet kapital og handel på Reinsnes.

– Men man setter pris på Olaisens omtanke for Reinsnes, la han til.

Anna så forbauset på ham. Gjennomskuet ironien. Det kom for ham at til og med gatefeiere på Kongens Nytorv ville ha forstått, selv om ikke Olaisen gjorde det.

Mannen spratt opp.

– Men for Guds skyld, kall mæ Wilfred!

Uten at Benjamin kunne gjøre noe for å avverge det, var alle på fornavn, og han hadde allerede flere myggestikk enn han kunne telle.

De andre mennene hadde visst ikke myggtekke. Anna viftet seg med stadig større del av sjalet sitt, men Hanna satt uanfektet.

Hun betraktet insektene med et fraværende uttrykk. Og senere, når de sjanglende og dorskt prøvde å lette med bakparten full av blod, tok hun dem med et velrettet klask. En uappetittlig vane han husket fra de var barn. Denslags hadde alltid gitt henne overtaket. Det hadde hun på en måte ennå.

– Nei, sa han avgjort. – Vi flytter inn! Mygg som ikkje respektere sigarrøyk og konjakk, må man rømme ifra.

Anna så takknemlig på ham. Og han forsto til sin forundring at fordi han hadde sagt det, så måtte alle innrette seg etter det.

Vel, han fikk se til å fremheve de attributter han hadde. Ikke kunne han stemme piano og ikke hadde han greie på kai. Men han kunne da i alle fall ta affære når myggen plaget.

Sant å si hadde han tenkt at det skulle være stikkordet til at herrene skulle takke for seg og erklære hjemtur. Men så skjedde ikke.

Klokka elleve satt de ennå i røykerommet. Julius Lind var intenst opptatt av å forklare Anna om det musikalske liv i Trondhjem, og Hanna hadde vært og sett til begge barna.

Da hun kom tilbake, nikket hun til Benjamin og sa:

– De sov som engla begge to.

Rødmende innbilte han seg at hun sa så alle hørte:

– Huska du i Bergen da du spurte om å få sove hos mæ?

Hanna sa ikke det. Men hun markerte sin stilling på Reinsnes.

For Wilfred? For Anna? For begge?

Det hadde gått med adskillige flasker med vin. Nå kom Bergljot med en ny som hun litt klossete fylte over på karaffel mens de så på.

– Hell a flaska i anretninga, sa Hanna bestemt.

Anna så forbauset på henne. De to mennene snakket om sitt uten å ense ydmykelsen.

Han ønsket intenst at det skulle komme bud om at noen trengte doktor. I stedet reiste han seg, gikk bort til jenta og tok flasken fra henne.

– Ta kvelden nu, Bergljot. Dette skal vi klare sjøl.

Jenta så engstelig fra Hanna til ham, og tilbake til Hanna. Dette spillet unngikk ikke Annas øyne.

– God natt, Bergljot! Takk skal du ha! sa han.

Hun neide, mumlet god natt og smatt ut.

Han skjenket vin med sigaren i munnen.

Hanna drakk bringebærsaft som hun helte fra en karaffel med Dina og Jacob Grønelvs graverte monogram.

Dina hadde brukt den til portvin oppe på salen.

At Hanna brukte den til saft, irriterte ham. Likeså at Hanna var vakker. Fargene, stemmen, måten hun bevegde seg på. Som om hun henvendte seg til hver især og sa:

– Se! Prøv å ta meg! Det er ikke lett!

Og Anna satt i lavmælt samtale med pianostemmeren. Hva snakket de om? Hadde det pågått lenge? Så ikke trønderen ut som om de alt var forlovet?

Han prøvde å bryte inn i samtalen deres. Men armen gled så han holdt på å miste sigaren på Annas fang.

Han fikk lyst til å ydmyke henne. Nei, Hanna! Begge? Han kunne si:

– Hanna, det er sent. Vil du følge gjestene ut. Anna og jeg vil i seng.

Plutselig lo han høyt av hva en slik replikk ville forårsake. Alle fire så på ham.

Wilfred, som fremdeles doserte om vidunderet: Fremtidens Kai, stoppet opp og sa:

– Unnskyld?

Benjamin betraktet sigaren idet han sølte aske på teppet. Det var noe feil med hånden.

– E det noen her som trur kjærligheten kan lastes over kai?

Ingen svarte.

Det var mere enn nifst. Ingen hadde noe å si til en så viktig sak.

– Nei, vel, sa han så godmodig han bare kunne. – Da e det ikkje mere å gjøre. Man får vel legge sæ.

Wilfred spratt opp. Var han ikke like hvit som tennene i den halvåpne munnen.

– Nei, bare sitt, æ finn sjøl veien ut, sa han og klappet mannen på skulderen idet han gikk forbi. Han hadde tydelig to hoder. Begge var like vakre, men noe diffuse.

Da han lå naken i himmelsengen på salen, forsto han at han måtte ha planlagt det. I alle fall de siste minuttene.

Duftene av henne var i luften, i sengetøyet. Overalt. Det luktet Anna. Vinduet sto åpent og slapp havet inn. Det var ikke bare hans hav. Det duftet av Annas hav.

Han våknet da hun rusket i ham.

– Hva er det du steller i stand?

– Kom og trøst meg, mumlet han.

– Nei, så menn! Opp med deg og inn til deg selv!

– Jeg er hos meg selv.

– Du kompromitterer meg overfor hele din familie!

– Er Kaien og Stemmeren reist?

– Ja! Kom deg opp og ut!

Han tok etter henne og ville dra henne ned til seg, men hun rev seg løs. Vagt forsto han at hun fjernet seg. Men han greide ikke å forfølge henne. Ga seg bare over og sovnet.

11. kapittel

Tidlig neste morgen skulle Bergljot bringe frøken Anna varmt vaskevann. Da hun kom inn på salen, ble hun stående og stirre. Med skjelvende hender satte hun vannmuggen fra seg, neide og utbrøt:

– Doktern må unnskylde! Æ visste ikkje.

På et øyeblikk var han våken. Angeren satt i hodet som et børseskudd. Dessuten ble han klar over at han lå naken i sengen uten dyne.

Hun var på vei ut.

– Vent! Vent, for fan, Bergljot. Æ må ha gått feil . . . gjort ho Anna huslaus.

Han spratt opp og lette etter noe å ta på.

Jenta trakk seg forskrekket bort i et hjørne, men våget ikke å gå. Stirret bare på den nakne mannen.

– Kor kan ho være? Du må . . . æ meine, dettan må være mella oss, jente!

Hun nikket gravalvorlig og åpnet munnen for å si noe, men greide ikke.

– Du har ikkje sett ho?

Jenta ristet på hodet.

– Enn om ho . . . kanskje . . . på Doktern sitt rom.

Han hadde fått på seg buksene, nå grep han skjorta.

Idet han fór forbi jenta, erindret han vagt at de var blitt sammensvorne. Han klappet henne på kinnet.

– En hemmelighet mella oss! Ka? Det skal du ikkje angre! Ikkje et ord til non!

Bergljot var sytten. En lyshåret engel av bra folk. Hun var på Reinsnes på andre året for å lære hushold og folkeskikk. Hun hadde aldri sett en naken mann.

– Ikkje ett ord!

Så smatt hun forbi ham og ut.

Han tok i dørklinken og fant den låst. Så var hun der inne. Men han torde ikke rope.

Dørstokken var slitt ned på midten og laget en liten sprekk. Han gikk tilbake til salen, fant skrivesaker og skrev: Kjære Anna! Kysten er klar. Tilgi meg, tilgi meg! Din Benjamin.

Han lyttet etter skritt. Listet seg ut, stakk lappen i sprekken og ventet. De sto på hver sin side av døren og visste om hverandre. Han lyttet etter pusten hennes.

Så vred hun om nøkkelen og sto foran ham. I tekkelig blå morgenkåpe. Kjolen hennes lå på en stol der inne.

I det samme kom Hanna ut på gangen.

De to kvinnene stirret på hverandre.

Han prøvde å komme på noen ord en kunne si ved slike anledninger. Men en dundrende hodepine hemmet enhver forstandig oppførsel.

Hanna dro pusten dypt og sa:

– God morgen! Man har sovet godt?

– Det er ikke som du tror, stammet Anna.

– Snille dæ, sa Hanna og gikk frem til trappegelenderet.

– Det e mi skyld, sa han dumt.

Da lo Hanna lavt og mørkt.

– Selvfølgelig, æ veit jo kor dårlig du lika å sov aleina!

Han tok noen lange skritt mot henne. Etterpå visste han, at hadde han nådd henne, så hadde han slått. Men hun sprang ned trappen som en vind.

Anna gikk forbi ham uten å se på ham. Først da døren til salen lukket seg etter henne, begynte han å forstå rekkevidden av dette.

Han gikk etter uten å banke.

Hun sto ved vinduet med ryggen til og lot som om hun ikke merket at han kom inn i rommet.

– Anna?

– Jeg vet at jeg er i ditt rom, men vil du være så snill å gå så jeg kan få stelt meg når jeg nå er her.

Stemmen var iskald. Den tok tak i ham. Pirrende. En liten undertone av sårhet?

– Kan du tilgi en idiot?

– Jeg har allerede for tre-fire år siden tilgitt deg. Men jeg kan ikke tilgi at du gjør meg også til en idiot. Foran øynene på familien og tjenestefolkene dine. Denslags er jeg for god for.

Hun snudde seg mot ham. Øynene. Et intenst blått lys. Som fra en isbre. Han kjente henne igjen. Herregud som han kjente henne igjen! Dette var Anna. Rasende. Intelligent. Iskald. Vakker. En moderne kvinne som brukte sine evner til å vise styrke. Kue! Sette ham på plass.

Han strøk seg gjennom håret og sa:

– Anna, det var aldri meningen. Det jeg gjorde var uforskammet. Vil du at jeg skal sette en annonse over to spalter i «Tromsø Stiftstidende» og beklage, så skal jeg det. Bare tilgi meg er du snill!

– Hvor mange vet?

– Ingen, løy han.

– Hanna tror hun vet.

– Jeg skal forklare . . .

– Med den replikken hun hadde til saken, tror jeg ikke det nytter.

– Jeg kan informere hele huset om du vil.

– Informere om hva?

Hun begynte å rydde noen særdeles feminine klesplagg fra en stol til en annen. Hektisk.

– Jeg er rasende! sa hun innbitt rolig.

– Det har du da grunn til. Det var disse mannfolkene. De irriterte meg. Hadde ikke sovet noe særlig . . . Jeg ble vel full. Husker ikke så nøye. Det var dumt.

– Ja! Søren så dumt!

– Hva kan jeg gjøre for deg?

– Forsvinne ut, så jeg kan få stelt meg. Sørge for å holde deg edru mens vi spiser frokost. Og så gå en lang tur med meg langs strendene. Stadig like edru! Bare vi to.

Det hadde regnet om natta. Det duftet av vått gress og bjørkeløv da han gikk over gården og inn på veslehuset.

Han la kroken på og ble stående og trekke pusten. Endelig var han alene med seg selv og lengselen. Etter hud. Hud.

Svimmel grep han fatt i seg selv og lukket øynene.

Det var fort gjort. Etterpå skjøv han Hanna bort og lot Anna være hos. Som en lett hånd om lemmet.

Hanna spiste på kjøkkenet. En demonstrasjon.

Han bestemte seg for å snakke med henne. Samme dag. Eller dagen etter. Snart. Når det bød seg en anledning.

Anna sa ikke mye. Bestikkets skraping mot porselenet gikk ham på nervene. Kaffekoppen angrep skålen som et steinskred når han satte den nedpå.

Brødet hadde en underlig kulør som fikk ham til å holde avstand. Smøret var uappetittlig og syltetøyet likeså. Han forsto ikke hvordan han kunne ha krefter til å kjenne seg kåt for mindre enn en halv time siden.

Nå var han tømt. Uten hode. Helst ville han bare legge seg rett ned og ligge aldeles stille.

Han hørte Karna snakke på kjøkkenet og ble klar over at han hadde glemt hennes eksistens. Hva om hun hadde fått nye anfall i natt? Like harde? Selv om de ikke pleide å komme så tett.

Som om det skulle hjelpe mot akutt samvittighet begynte han å tenke på at han skulle ta henne med til Kristiania eller Kjøbenhavn. Få råd. Kanskje brom kunne hjelpe?

– Skal jeg sende deg noe? sa Anna og nikket mot pålegget.

– Anna, jeg skammer meg!

Da han så opp, gikk det opp for ham at hun satt der med lystige øyne. Det var noe med dem. Kvinnene. En kunne aldri vite hva som var på gang.

Hadde hun bare latt som om han hadde stelt i stand katastrofe? Satt hun der og smilte av ham? Mens han var kvalm og betrodde henne at han skammet seg? Han følte seg latterlig. Var det slik de var? Bare de fikk en stakkar i kne, var alt godt. Vel. Så skulle hun få ham. I kne.

Han så seg rundt i rommet. Døren til anretningen sto halvåpen. Han bøyde seg fremover bordet og hvisket blekt.

– Jeg ville ha deg. Må ha tenkt på det hele kvelden. Var utslitt, trett og lei. Og enda ville jeg.

Munnen hennes ville kruse seg, men hun bet seg lett i leppen. Den rødmet og ble fullere av det. Hun visste det! Satt der og visste.

Utringingen i kjolen var ikke dyp. Men stoffet var tynt. Hevet og senket seg. Den vesle gropen i midten. Smale blondekanter oppe i halsen. Hun tok etter dem med to fingre.

Hun nøt at han satt der og så på henne? Nøt at han satt der og var blek, elendig og i bakrus. At han ikke engang greide å spise. Men at han allikevel satt der og fortærte henne med øynene.

– Anna . . . jeg blir gal av å ha deg så nær, og ikke . . . Jeg bortfører deg. Bak steinene i havnehagen. Nei, opp i fjellene. Mosen er myk som fløyel. Du skal kjenne . . .

– Doktor Grønelv! advarte hun, bare som et lite sus, med glitrende øyne og rosa kinnben mens hun igjen bet seg i leppen.

Litt senere da de gikk mot havnehagen og tjernet, var alt alminnelig og han spurte matt:

– Kjedet du deg i går? Mens jeg var på sykebesøk?

– Hvorfor spør du om det hele tiden?

– Uværet og dette gudsforlatte . . .

– Tøv! Jeg studerte Hannas syjournaler og var engstelig for at du skulle forlise. Mest det siste. Karna og jeg hadde dype samtaler om en maurtue bak fjøset. Hun er klok. Synd at hun har disse anfallene. Kanskje far kan hjelpe, eller kjenner noen som kan. Og så var jeg i stallen med den søte Tomas. Jeg liker ham. Han fortalte at din mor holdt ridehester da hun bodde her. Det var andre tider, sa han.

Hun lo ved tanken på det Tomas hadde sagt.

Tomas, ja! kunne han sagt, Tomas, det er min far det forstår du!

Men han sa det ikke. I stedet sa han:

– Jeg tror Tomas og Dina kjente hverandre hele livet.

– Hører du fra henne?

– Det hender.

– Vesle Karna fortalte at farmor bor på mørkeloftet.

– Ja, hun er bestemt på det. Hun og jeg snakker om Dina. Anders gjør det aldri, uten at han må. De er gift, vet du.

– Gift? Dere har rare familiebånd.

– Mye verre enn du vet.

De var kommet til den flate steinen en kunne sitte på. Sola sto alt høyt på himmelen og flimret gjennom bjørkekrattet.

– Fortell om det!

– Hun giftet seg med Anders for at Reinsnes og jeg skulle være i gode hender.

– Bare derfor? Han er jo litt av en mann.

– Hun reiste i alle fall fra ham. Eller fra seg selv?

– Hva mener du?

– Jeg vet ikke riktig, sa han unnvikende.

– Kanskje kjærligheten ikke strakk til?

– Når Anders snakker om det så . . . Men han er vel bitter.

– Hvorfor reiste han ikke etter?

– Anders er havmenneske, han ville dø i en storby.

De satt en stund.

For litt siden hadde hun vært sint på ham. Nå kunne de til og med tie sammen uten at det ble pinlig.

Da sa hun plutselig:

– Mens vi snakker om slike ting, det slo meg i går kveld . . . Hvorfor har du ikke giftet deg med henne?

Spørsmålet kom bakfra. Et angrep. Han prøvde å se på henne. Lot som han ikke forsto.

– Hvem?

– Hanna. Hun vil ha deg. Du vet det?

Vet jeg det? tenkte han.

– Mener du . . . fordi jeg har kjent henne hele livet? sa han lett.

– Det også. Hun er vakker, og . . . flink . . . med Karna!

– Du giftet deg ikke med Aksel?

– Han er verken vakker eller flink, jeg hadde bare kjent ham hele livet, svarte hun med en latter.

Han måtte smile. Så ble det litt lettere. Dette med Hanna.

– Alle er glade i Aksel, sa du en gang. Husker du? spurte han.

– Ja. Jeg husker. Og Hanna? Er alle glade i henne også?

– Jeg tror da det.

– Du også?

Det hadde vært lett å si: Nei, da, jeg er da ikke glad i Hanna. Men noe sa ham at hun ikke ville tro ham. Da ville løgnen i alle fall være bortkastet.

– Jeg er jo glad i Hanna. Har alltid vært det. Men . . .

– Men?

– Det er av et annet slag.

– Enn hva?

Her skulle han sagt: Enn det jeg føler for deg! Men det gjorde han ikke. I stedet sa han:

– Du forstår hva jeg mener.

Hun svarte ikke. Om litt spurte hun:

– Du vet at Aksel lever sammen med Dina i Berlin?

Han svelget.

– Jeg vet, men jeg visste ikke at du . . .

– Hun . . . Dina, har skrevet et par brev til meg.

– Ka du sei? Tel dæ? sa han overrasket.

Men hun lot seg ikke merke.

– I det første spurte hun meg om jeg hadde hørt noe fra deg.

Hun holdt inne et øyeblikk før hun fortsatte:

– Om det var Aksel jeg ville ha, eller . . . Dersom det var Aksel, så skulle hun sende ham hjem. Men hun satte klare krav.

– Krav?

– Jeg måtte kunne tilgi ham.

– Det var som fan!

– Er du ikke interessert i å vite hva jeg svarte?

Han stirret dumt på henne.

– Jeg svarte at hun kunne beholde ham. Jeg hadde bare kjent ham hele livet. Det var det hele. Etter en tid skrev hun og spurte hvem som var min favoritt.

Hun hadde reist seg og sto med hendene på hoftene og så utfordrende på ham. Krevde noe av ham.

Han kunne ikke ta stilling til det. Ikke fortelle om at han ikke kunne bli distriktslege. Ikke her. Ikke nå. Denne dagen var ille nok.

Da la hun sjalet tett rundt kroppen. En bris prøvde å slite det fra henne. Klærne og håret.

Han var ikke i stand til å si noe som helst annet enn:

– Jeg tror det blåser opp.

Da snudde hun seg og begynte å gå stien ned til jordene. Sjalet seilte etter henne. Gule frynser i hvitt lys.

– Anna! ropte han.

Hun stanset og snudde seg. Stemmen var trist.

– Vi er visst bare reisende. Det er det hele.

Hun gikk fort. Han sprang etter, men nådde henne ikke før de kunne sees fra husene.

Bakrus, plutselig anstrengelse, det at han visste at de ble sett. Alt gjorde ham svimmel. Han klamret seg pustende til henne, helt uten verdighet. Men hun rømte ikke.

– Jeg tør ikke be deg. Kan ikke sperre deg inne her, Anna. Du kommer til å dø av det. Det er så vidt jeg holder ut selv.

– Så la oss reise da. Sammen! sa hun og grep ham i armen.

– Karna . . .

– Ta henne med!

– Ville du orke det?

– Hvorfor ikke?

– Hun er ikke din.

– Du er heller ikke min. Likevel frir jeg til deg. Nå!

Han hadde glemt det. Hvordan Anna var.

– Har du tenkt over dette?

Hun slengte sjalet sitt på ham.

– I fire år har jeg tenkt. Så reiste jeg hit. Helt alene. Sophie skulle med for å berolige mor. Ellers hadde det overhodet ikke kommet på tale. I siste liten simulerte hun syk, så jeg skulle få reise alene. Begriper du ingen ting, din idiot!

Han foldet sjalet hennes pent sammen. Så på det. Brettet det ennå en gang og la det i lommen sin. Det gikk ikke. Det flommet utover. Brisen tok det, svøpte det mellom lårene hans, frynset ham i lysken.

– Jeg er enig!

– Det er jo noe! At du innrømmer det, sa hun.

– Nei! Jeg mener, jeg tar imot. Jeg sier ja! men det er noe jeg må fortelle deg først.

Hun stirret mistenksomt på ham.

Han slo oppgitt ut med armene. Visste hvor tåpelig det så ut. Som om det hele var snakk om en ulykke. Likevel gjorde han det en gang til.

– Norske myndigheter vil ikke gi meg legelisens, buste han ut.

Hun stirret fremdeles. Nå var hun tapt. Ja, vel. Så var det over.

– Hva har du gjort?

– Gjort? Ingenting. De underkjenner utdannelsen min i Kjøbenhavn.

– Det mener du ikke! sa hun forferdet.

– De høye herrer i Kristiania mener det! Så du forstår, jeg har ikke mye å tilby deg.

Ennå stirret hun. Ble hun ikke ferdig? Så han kunne gå under torv og jord. Forsvinne. Da hørte han henne.

– Jeg vil at du skal spørre meg. Lisens eller ikke lisens. Jeg kan gi pianotimer. Vi kan dyrke poteter i åkeren der borte.

Han måtte le så galt det var.

Så var det bestemt. Det var fan ta bestemt! Én gang for alle. Det skulle bli Anna og ham!

– Vil du ha meg?

– Når? sa hun praktisk.

– Når du vil! I høst. Nei, så fort som mulig!

Han kjente seg gjennomblåst og kvalm, med en stor skjør glede i brystet.

Hun sto der og var strålende. Øynene var så tindrende blå. Han hadde sett det før. Det gjorde vondt. Forbannet vondt.

Hvordan skulle han klare dette? Å gjøre øynene hennes glade for resten av livet?

– Øynene dine . . .

– Hva da? hvisket hun tett inntil ham.

– Du kommer til å bebreide meg at jeg sa ja.

– Jeg elsker deg, Benjamin!

Han grep hardt omkring henne. Hun var visst altfor tynnkledt. Han kjente at han svaiet lett med henne. Satte sjøbein. La den ene hånden fast på hoften hennes. Presset henne mot seg. Hun var så smekker. Myk og hard.

Den døde Karnas barnslige knær midt ute i den grålige himmelen. Mellom dem rant ei rød elv nedover skjærene.

Ville han noen gang tore å sette barn på Anna?

Det var noe praktisk ved kvinners vis som gjorde ham matt.

Anna skulle straks reise for å forberede bryllup i Kjøbenhavn. Så skulle han komme etter. Og hun måtte skrive hjem. I dag. Det var ikke mere tid enn en måtte ha. Alt skulle planlegges til minste detalj. For at «mor ikke skulle dø av det».

Han nevnte at han ikke kunne være borte i ukevis fra Karna.

– Du tar henne med. De får venne seg til at du har en datter, like godt først som sist.

Han stusset ved den trassige stemmen. Men var samtidig lettet fordi hun tok det så selvfølgelig.

Samme ettermiddag kalte han sammen hele huslyden fordi han ville fortelle nyheten.

Anna og han var forlovet.

De tok det med blanke blikk. Det var ikke uventet.

Oline satt på krakken sin i den åpne kjøkkendøren og mostret fordi det ikke ble bryllup på Reinsnes. Men det var for syns skyld. Hun kjente seg ikke i stand til så stort ansvar. Hun skrantet mere enn hun ville være ved.

Anders var glad og kysset Anna på hånden.

– Hadde æ vorre ung, så skulle æ så menn ha reist i bryllupet.

– Det må du! sa Anna.

Da smilte han og kysset henne på begge kinn.

Hannas ansikt var grått og ubevegelig da hun kom frem for å gratulere. De mørke øynene lå på noe bak Benjamin. Langt, langt bak.

– Det trenges med ei dama til å ta i et tak på Reinsnes, sa hun lavt.

Spotten lå i tonefallet som en liten gnist. Den antente ham. Han håpet at Anna ikke forsto. Dette skulle han ha forberedt Hanna på, tenkte han. Men hvordan forbereder en slikt?

Neste dag erklærte Hanna at hun måtte til Strandstedet igjen. Hun måtte sy kjoler for Olaisens to søstre. De skulle til Bergen.

Benjamin tilbød seg å seile henne hjem. Han kalte rommet hennes på Strandstedet for «hjem», det ville han ikke gjort dagen før.

Men Hanna hadde ordnet skyss. Wilfred Olaisen hadde tenkt seg til Reinsnes for å diskutere et par ting med Anders. Han kom selv og hentet henne.

Idet hun la vekt på «selv» så hun rett på ham. Øynene var skinnende som i feber. Øyenvippene flagret en kort stund, så la de seg som en vifte nedetter kinnet.

Han nikket. Jo, da var hun vel i de beste hender.

Han hadde ikke snakket med henne siden søndags morgen på loftsgangen. Kunne ikke med sikkerhet si hvem som hadde unngått hvem.

– Jeg kommer en dag til Strandstedet for å se hvordan du har det, sa Anna.

– Velkommen! Der e meir beskjedent enn på Reinsnes, sa Hanna lett.

Karna kom rennende, og Hanna bøyde seg ned og tok omkring ungen. Da hun reiste seg igjen, sa hun til Anna:

– Ho treng ei mor! Løkka tel!

Annas ansikt ble lite og forlegent. Som hun plutselig forsto at den andre betvilte at hun kunne klare oppgaven.

Wilfred Olaisen kom til Reinsnes med dokumentmappe av okselær. Han viste Benjamin tegninger av den nye kaia på Strandstedet, og snakket varmt om et befraktningssamarbeide med Reinsnes.

Han ville sette opp et hus på kaia. Til poståpneri, og med rom for den planlagte telegrafen. Han var så i fornødenhet for et posthus og en telegraf. Han ville snakke forretning med Anders. Etter hva han hadde hørt, gikk det ikke så godt med bergene som Tomas hadde flådd. Det var ikke blitt til noe?

Benjamin nikket til alt mannen sa, uten å høre etter.

Han var lettet da Anders til slutt tok mannen med seg ned på krambodskontoret.

Han visste ikke om at han hadde møtt et menneske som han uten noen som helst grunn hadde mislikt så sterkt som Wilfred Olaisen.

Med denne mannen seilte Hanna og Isak utover det ruglete havet. Og i stedet for å være lettet, så sto han i vinduet og kjente en slags armod et sted. Fan i helvete! Visst var det slik.

«Svanen» og Anders reiste til Bergen. Endelig hadde han henne for seg selv. Yr av glede sprang han opp på salen, bare for å finne Anna oppløst i tårer.

Hun hadde hørt folk på gården snakke. Hanna hadde det ikke godt. Hun sørget. Fordi Benjamin hadde valgt Anna.

– Hvem fan plager deg med slikt? buste han ut.

– Jeg hørte piken si at hun trodde dere var forlovet siden pinse. Hun brydde seg ikke om at jeg kunne høre det selv om denne andre, Bergljot, ba henne tie.

Hun snøt seg og tørket tårene, så kom det hardt:

– Hun sa dere så ut som om dere var forlovet.

– Og det tror du på?

– Karna fortalte meg at den «ordentlige» Hanna gråt før hun reiste, fordi hun vil være hos pappaen hennes, hvisket Anna.

Det slo bunnen av ham. Karna?

I raseri fór han ut av rommet for å finne ungen. At Anna kalte ham tilbake enset han ikke.

Han fór rundt i huset og i hagen og ropte på Karna. Noe sa ham at så sint som han var, så ville hun aldri gi seg til kjenne. Og da han returnerte til salen fant han henne i Annas armer.

Han rev ungen til seg. Hun ble redd og hylte, men han tviholdt på henne.

Nå ødelegger jeg alt, fordi jeg er så redd for å miste Anna, tenkte han, mens han bar den sprellende ungen ut av rommet.

– Æ vil opp tel ho farmor, skrek Karna.

Uten et ord satte han henne ned mens han åpnet luka til mørkeloftet. Så bar han henne opp til kanten og satte henne hardt inn på golvet.

– Æ sei tel ho farmor kor stygg du e i dag!

– Sei ka farsken du vil, di skitførkja!

– Æ kjem ikkje ned igjen! ropte hun.

– Då henta æ dæ.

– Du finn mæ ikkje.

– Æ finn dæ kor i verden du e! Det e berre vi to i heile verden! freste han opp til henne.

– E det sekkert, pappa?

Hun dukket seg ned til ham mens hun holdt seg fast i kanten med begge hender, slik han hadde formant henne.

Og mens han sto der og så opp i det engstelige ansiktet, gled sinnet av ham. En hjelpeløs skam kom i stedet.

Han gikk inn til Anna, etter først å ha banket på. Hun var avmålt, men rolig. Han lukket døren og tok et par skritt mot henne.

– Tilgi at jeg ble sint!

Hun nikket og fant seg noe å gjøre borte ved kommoden.

– Hanna er ulykkelig, sa hun med ryggen til.

– Og hva skal vi gjøre med det? Du og jeg? sa han oppgitt.

– Vi kan oppføre oss som anstendige mennesker.

– Og hva skulle vår anstendighet bestå av? Innlemme Hanna i vår forlovelse? Så blir vi tre som må leve av en kvakksalvers inntekt?

Hun snudde seg og så på ham.

– Hun kan ikke hjelpe for at hun vil ha deg, hvisket hun.

– Kan jeg gjøre noe med det?

– Jeg vet ikke om du kan gjøre noe, men jeg skal til Strandstedet for å snakke med henne. Alene!

– Hva skulle det tjene til? spurte han, skarpere enn han hadde tenkt?

– Jeg vet ikke, sa hun litt usikkert.

– Dette er tåpelig, Anna!

– Nei, slett ikke, sa hun sta.