© Gyldendal Norsk Forlag AS 2001

Elektronisk utgave © Gyldendal Norsk Forlag AS 2011

Produsert i ePub av: Type-it AS, Trondheim 2009

Versjon 1

ISBN 978-82-05-40177-8

Bokomtale

Reidar Folke Jespersen, antikvitetshandler på Frogner i Oslo, forlater en morgen sitt hjem og tar en taxi til en kafé et stykke unna. Gjennom kafévinduet ser han et par timer senere sin kone forsvinne inn i oppgangen på den andre siden av gaten, der elskeren hennes bor. Jespersen forlater straks kafeen og begir seg av gårde for å møte sine to brødre. Morgenen etter blir han funnet drept, sittende naken i en lenestol i vinduet til antikvitetshendelen. Politiførstebetjent Gunnarstranda ankommer åstedet sammen med Frank Frølich. Alt de har å holde seg til, er en tallkombinasjon skrevet med tusj på den døde, noen forsvunne krigseffekter samt en rekke personer som er svært fornøyd med at mannen er død.

Mannen i vinduet er en intrikat og spenningsfylt kriminalfortelling om kjærlighet, hevnønsker og skygger fra fortiden. Den er tredje bok i Gunnarstranda-serien.

Om Kjell Ola Dahl

Kjell Ola Dahl er født i 1958 på Gjøvik.

Han debuterte i 1993 med kriminalromanen Dødens investeringer. Dahl er utdannet cand.mag. med fagbakgrunn i psykologi, juss og bedriftsøkonomi, og er bosatt i Askim. Han driver også et gårdsbruk på Feiring i Eidsvoll kommune. Hans kriminalromaner er utgitt i 13 land.

Kjell Ola Dahl

Mannen i vinduet

Is this a dagger, which I see before me,

The handle toward my hand? Come, let me clutch thee:

– I have thee not, and yet I see thee still.

Art thou not, fatal vision, sensible

To feeling as to sight? or art thou but

A dagger of the mind, a false creation,

Proceeding from the heat-oppressed brain?

Macbeth (William Shakespeare)

Del 1

Fredag den trettende

Dame i regn

Reidar Folke Jespersen startet fredag den 13. januar slik han hadde begynt alle dager, i alle fall de siste femti årene av sitt syttiniårige liv, med en tallerken havresuppe på kjøkkenet, alene i morgenens vinterlige halvmørke, med bukseselene hengende løst bakpå ryggen, og med skjeens taktfaste, små klirr mot bunnen av skålen som eneste akkompagnement til sin ensomhet. Reidar Folke Jespersen hadde tunge poser under to lysende blå øyne. Haken var dekket av et pertentlig, kortklippet og hvitt skjegg. Hendene som grep om skjeen var svære, rynkete og med skarpt tegnede blodårer, som tvinnet seg videre oppover begge underarmene mot bretten på skjorteermet. Han hadde kraftige underarmer, de kunne tilhørt en tømmerhogger eller smed.

Han hadde ingen matlyst; han hadde aldri eid matlyst om morgenen, men som det opplyste mennesket han var, visste han, og innså også nødvendigheten av at magen burde arbeide med noe. Derfor startet han alle dager med en tallerken havresuppe som han selv kokte. Hvis noen hadde spurt om hva han tenkte på i disse minuttene, ville han ikke kunne svare. For mens han spiste, konsentrerte han seg alltid om å telle antall skjeer – tjuetre, klirr, svelg, tjuefire, klirr, svelg – et langt liv som suppespiser hadde lært ham at en tallerken med havresuppe i gjennomsnitt lå på trettiåtte til førtifire skjeer – og om det var noen som helst snev av undring til stede i hans bevissthet disse rutinepregede minuttene av den nye dagen, så var det kun nysgjerrigheten over hvor mange skjeer som måtte til for å skuffe akkurat denne tallerkenen tom.

Mens ektemannen spiste frokost, ble Ingrid Jespersen liggende i sengen. Hun lå alltid lenger enn sin mann. I dag stod hun opp først klokken halv ni, da hun slo om seg en morgenkåpe av hvit frotté, og hastet ut på badet hvor varmekablene stod på fullt. De gav fra seg en hete som knapt var utholdelig å stå på med nakne føtter. Hun trippet over det varme gulvet og vred seg inn i det runde kabinettet hvor hun tok seg en lang og varm dusj. Sentralfyringen sørget for at det alltid var godt og varmt i leiligheten, men siden mannen ikke holdt ut den samme varmen inne på soverommet, skrudde han alltid av radiatoren før han la seg om kvelden. Derfor kom vinterkulden snikende om natten. Og selv om Ingrid Jespersen hver natt lå godt polstret under en tykk dundyne, ble den varme dusjen en luksus hun unte seg for å tine opp lemmene, for å sette i gang blodsirkulasjonen, for å få blodet til å prikke i det ytterste laget av huden. Ingrid Jespersen ville fylle femtifire år i februar. Hun gremmet seg av og til over å bli eldre, men ergret seg lite over sitt ytre. Hun var myk og smidig. Dette var egenskaper hun tilskrev sin fortid som danser, og sin egen bevissthet om verdien av å være i god fysisk form. Ingrid Jespersen var fremdeles slank om midjen, hun hadde stadig muskuløse ben, og selv om brystene hadde antatt en noe hengende form, og selv om hoftene ikke lenger hadde intakt sin mest ungdommelige og spenstige rundhet, høstet hun fremdeles blikk på gaten. Håret var stadig naturlig mørkt med et skjær av rødt i. Men tennene bekymret henne. Hun hadde, som alle på hennes alder, ingen god tannbehandling å vise til fra barndommen. Og det halvt århundregamle lappverket av fyllinger var på to steder erstattet med kroner. Den mest trykkende årsaken til denne typen forfengelighet var at hun hadde en elsker, en mann som var yngre enn henne, og hun ønsket ikke at aldersforskjellen skulle bli altfor påfallende i samværet med ham – Eyolf Strømsted – en mann hun tidligere hadde hatt som elev i ballett. Da hun skrudde av vannet, åpnet døren til kabinettet og skrittet mot speilet som hadde fått en grå patina av kondens over glasset, var det stadig en liten snev av uro over elskerens forhold til hennes eget smil hun hadde i bakhodet. Først studerte hun tennene sine ved å skjære grimaser til seg selv i speilet. Deretter betraktet hun konturene av sin egen kropp gjennom filmen av kondens. Hun presset høyre hånd flatt mot magen og svingte rundt i halvsirkel. Hun betraktet ryggsvaien, studerte baken sin og studerte sine egne lårmuskler idet svingen ble utført.

Men i dag stanset hun midt i den feiende bevegelsen. Hun ble stående stiv foran speilet. Hun hørte ytterdøren slå igjen. Det at mannen gikk på jobb uten ett eneste ord til farvel, fikk henne til å miste følelsen av tid og rom noen sekunder. Den lille lyden av døren som slo igjen, brakte henne ut av fatning og fikk henne til å stå stirrende med et tomt blikk foran sitt eget speilbilde. Da hun endelig rev seg løs, var det for å slippe å se sin egen nakenhet. Og da hun minutter senere dro barberhøvelen i langsomme drag oppover den høyre tykkleggen, ble bevegelsen gjort automatisk og fraværende, helt uten fokus på det velvære og den bedagelighet som tanken på elskeren hadde frambrakt få minutter tidligere.

Ektemannen, som for lenge siden var ferdig forsynt med havresuppe, og som derfor hadde dratt på seg frakken og labbet stivt ut av leiligheten uten å rope den minste hilsen til henne, hadde nølt noen sekunder foran utgangsdøren, rettet nakken og lyttet etter det rislende vannet inne på badet, idet han framkalte bildet av sin ektefelle som med lukkede øyne og små vanndråper perlende i øyevippene, pustet med åpen munn inne i strømmen av glohett vann som flommet over ansiktet hennes. I over ti år hadde Reidar Folke Jespersen praktisert seksuell avholdenhet. De to ektefellene rørte hverandre ikke lenger. De hadde overhodet ingen kroppslig intimkontakt. Allikevel virket det på andre mennesker som om parets kjærlighet var særdeles øm og preget av gjensidig hengivenhet. Denne fasaden utad var ikke så ulik sannheten, for samtidig som parets kjærlighet erotisk sett var redusert til ingenting, berodde forholdet stadig på en stilltiende overenskomst – en psykologisk kontrakt – som hadde i seg alle elementer av gjensidig respekt, av vilje til å godta hverandres lyter og særheter – for eksempel det å holde ut hverandres snorkelyder om natten – en overenskomst som også innbefattet evnen til og det merarbeid det var døgnet rundt å måtte omgås et menneske man trodde at man ville vel.

Ingrid Jespersen hadde inntil for tre år siden betraktet mannens selvpålagte sølibat som et skjebnens lune, noe hun måtte utholde for at hun skulle kunne sette tilbørlig pris på den tid hun hadde levd i pakt med kroppens drifter. Men da hun, for omtrent tre år siden, for første gang lot seg bestige av sin tidligere ballettelev, og da den samme slanke og muskuløse mannen etter svært kort tid, som følge av sin oppstemte nervøsitet, helt uten selvkontroll, og under voldsom opphisselse – trakk seg ut av henne og sprøytet store mengder sæd over brystene og magen hennes, kjente Ingrid Jespersen en følelse av målbevisst og tilfreds ro, den samme harmoni som hun kunne fornemme etter å ha vært hos en morsom frisør, eller når hun var i stand til å nyte synet av vinduene i sin store leilighet etter å ha pusset dem selv og blitt ferdig lenge før tiden. Hennes dagligliv ble med elskeren tilført en ny dimensjon. En til da neglisjert, men samtidig følt mangel var endelig blitt oppfylt og tilfredsstilt. Hun hadde klemt Eyolf kjærlig og tett inntil seg. Hun hadde vugget ham i armene sine. Hun hadde lett med fingrene nedover den spenstige ryggen og de muskuløse lårene. Hun hadde utforsket ham med lukkede øyne og fornemmet tilfredsstillelsen ved at en brikke var falt på plass i tilværelsen. Og for første gang på lang tid, idet hun kjente sin tidligere ballettelevs penis på ny tykne mellom hendene sine, samtidig som den lave vintersolen gikk klar av nabogården og lot en sylskarp stråle skjære inn gjennom to gliper i en persienne, for deretter å treffe hyllen med en krystallpingvin, en pyntegjenstand som brøt solstrålen opp i et mykt teppe av farger, et regnbuespill som la seg over de nakne kroppene i sengen og tilførte den kroppslige nytelsen hun opplevde en billedlig skjønnhet, da visste Ingrid Jespersen at hun opplevde et øyeblikk som skulle bli avgjørende for hennes videre livsutvikling.

Det var med den største selvfølge at de to gjentok stevnemøtet allerede uken etter. Nå, tre år senere, behøvde de to ingen skriftlige avtaler lenger, de bare møttes i hans leilighet på samme tid, hver fredag formiddag klokken halv tolv. De hadde ingen annen kontakt med hverandre enn dette ukentlige besøket, utløst og opprettholdt av den samme litt såre lengselen etter den andres kropp og kjærtegn. Hun så fram til disse ukentlige besøkene hos Eyolf på samme måte som hun ville sett fram til en time hos fotterapeut eller psykolog. Å treffe ham var noe hun gjorde for sitt velværes og sin mentale helses skyld. Og det falt henne ikke inn at den yngre mannen skulle se det annerledes. Etter som ukene gikk, etter som måneder gikk, etter som møte fulgte møte – timer og minutter fordrevet i nytelse, tilpasset de seg hverandre fysisk og psykisk, noe hun høstet stor og udelt glede av. Samtidig regnet hun med at han også hadde glede av dette, på sin kant, alle de dager og kvelder hvor han var alle andre steder enn i samme seng som henne.

Denne morgenen, etter å ha dusjet, vasket håret, barbert leggene, smurt kroppen inn med krem, lakkert tåneglene og sminket kinn, lepper, øyelokk og spesielt det lett blodfylte og ørsvakt rynkede partiet under øynene, knyttet Ingrid Jespersen nok en gang beltet på badekåpen i livet og tok en runde rundt i leiligheten. På kjøkkenet ble hun noen sekunder stående og betrakte den dype tallerkenen med bondemønster fra Porsgrunds Porselænsfabrik på bordet. En rest av havresuppe ispedd lettmelk dekket bunnen av skålen. Automatisk grep hun den og skylte den i vasken. Skjeen hadde Reidar selv plassert i oppvaskmaskinen. Melkekartongen hadde han satt tilbake i døren i kjøleskapet. Oppå kjøleskapet lå morgenutgaven av Aftenposten fint sammenbrettet. Reidar hadde ikke rørt den. Kaffetrakteren på kjøkkenbenken var full. Innholdet helte hun over i en termokanne. Klokken var halv ti, og hun skulle møte Eyolf først om to timer. Om en halv time ville Reidars sønn fra første ekteskap, Karsten Jespersen, åpne farens antikvitetsbutikk i underetasjen. Hun aktet å ta med kaffen og gå ned dit, til butikken, for å snakke litt med ektemannens sønn og blant annet invitere ham og resten av hans familie på middag samme kveld. For å korte ventetiden slo hun radioen på og satte seg i sofaen i dagligstuen med morgenavisen foran seg.

Silkepapir

Denne dagen reiste ikke Reidar Folke Jespersen rett opp til det stille lageret i Bertrand Narvesens vei på Ensjø slik han pleide å gjøre andre hverdager. Istedenfor å ta til venstre, inn i garasjen for å kjøre ut sin Opel Omega 87-modell som han vanligvis gjorde, gikk han motsatt vei. Han svingte inn i Bygdøy allé og spaserte i vinterkulden ned til Narvesen-kiosken i krysset ved Thomas Heftyes gate. Her, på drosjeholdeplassen bak kiosken, stod tre drosjer på rad, alle med taklampene tent. Reidar Folke Jespersen gikk først til luken i kiosken hvor han kjøpte Dagbladet, VG, Dagsavisen og Dagens Næringsliv. Han nølte lenge mens han kikket på forsiden til Aftenposten. Tankene gikk til ektefellen, som snart kom til å lese den samme avisen. Men han lot Aftenposten ligge, han betalte for de fire avisene og satte seg inn i baksetet på den første drosjen – en Citroën Xantia stasjonsvogn. Sjåføren hørte til stammen av drosjesjåfører som politikere har lært seg å lytte til. Men selv om sjåføren i dag var i toppform og lot munnen strømme over av gullkorn om storpolitikken og sladder fra kongehuset, og selv om Reidar Folke Jespersen hadde en underlig forkjærlighet for gatens parlament og den sannhet som forfektes av fulle folk og frisører, så tidde han til alle sjåførens forsøk på å dra i gang en samtale. Han ba kort om å bli kjørt til en adresse i Jacob Aalls gate. Her gikk han inn på en liten kafé som var preget av søvnig morgenstemning – flere ledige bord, og bare to andre gjester; to unge kvinner som drakk caffe latte av store glass ved det eneste vindusbordet. En ung, hvitkledd mann med irriterte kviser på kinnene og kortklippet hår formet som et skihopp i pannen, nikket til den nyankomne gjesten som han husket fra tidligere besøk. Han kom fram fra sin plass bak disken og spurte om ikke Reidar Folke Jespersen ville sitte ned. Den nye gjesten ristet på hodet. Da han leste forvirringen i den unge guttens ansikt, forklarte han at han ville sitte ved vinduet og derfor kunne vente til de to unge kvinnene var ferdige. Gutten nikket overdrevent, og tilkjennegav på den måten at han regnet den nyankomne gjesten som ikke helt vel bevart, før han gikk tilbake bak disken der han fortsatte arbeidet med å hakke agurk og salat. Reidar Folke Jespersen ble stående ved disken og stirre på de to kvinnene som snart været hans oppmerksomhet og tydelig nok fant den ubehagelig. Få minutter senere hadde samtalen mellom de to kvinnene gått helt i stå. Snart hadde begge to gjort seg ferdig med kaffen og bedt om regningen. De to slapp inn et kaldt gufs av vinter idet de balet med døren og forsvant ut. Reidar Folke Jespersen satte seg ned på en stol som ennå var varm, dro omstendelig av seg hanskene før han plasserte sin brune dokumentkoffert av lær på den andre stolen, åpnet kofferten og hentet ut dagens utgave av Dagbladet, VG, Dagsavisen samt Dagens Næringsliv og la alle de fire avisene i bunke foran seg på bordet. Han signaliserte til den unge mannen, som kom bærende med en diger og rykende kopp svart kaffe. Folke Jespersen tente en sigarett – Tiedemanns Teddy uten filter – og kikket på klokken. Den viste ti minutter over ni. Han inhalerte av sigaretten, la den fra seg i askebegeret og ble sittende og stirre ut av vinduet. Blikket hvilte på inngangsdøren mellom to parkerte biler som Ingrid, hans kone, ville åpne om litt over to timer i den hensikt å tilbringe ettermiddagen til sengs med sin elsker. Tankene hans drev til henne igjen, hun som han antok i dette øyeblikk, delikat og sammenkrøkt, satt i sofaen iført sin hvite frotté morgenkåpe mens hun gjorde seg ferdig med å lese Aftenposten. Han ble fraværende sittende og røyke mens han forsøkte å forestille seg hvordan hun oppførte seg sammen med elskeren. Han tenkte på de ulike stadiene som Ingrid og han selv hadde vært gjennom i samlivet. Han tenkte på den skjøre, sårbare skapningen hun hadde vært da han møtte henne første gang. Han forsøkte å sammenligne minnet om den skapningen med den litt robuste, nå svært så selvbevisste kvinnen som hver natt sovnet stille ved siden av ham i sengen. Noe av seg selv hadde hun pakket inn og gjemt bort, i silkepapir, tenkte han, en liten pakke med silkepapir som han innbilte seg at hun tok fram i samværet med mannen som bodde på den andre siden av gaten. Det han innerst inne lurte på, var om den delen av hennes sjel – den som han en gang hadde forsøkt å komme nær – var med i den pakken, eller om den siden ved henne kanskje var blitt helt borte, forsvunnet ut i ingenting sammen med hennes tidligere sårbarhet og usikkerhet. Han lurte på om den kvinnen han delte leilighet og soverom med hver natt var den samme kvinnen som han en gang hadde håpet at han skulle klare å elske. En del av tankevirksomheten hans kretset om det gåtefulle ved menneskers natur, personlighetens modning og utvikling. Han så for seg en skulptør, og tenkte: Hvis man er skulptør, kan man muligens påstå at det ferdige resultatet har bodd i stenen eller emnet hele tiden. Men et menneske, tenkte Reidar Folke Jespersen, et menneske formes i tillegg til sine gener også av omgivelsene, av sin historie, av sine erfaringer gjennom livet og av samspillet med andre mennesker. Et menneskes personlighet bor ikke i mennesket fra fødselen av. Han mente også i fullt alvor at hans nysgjerrighet omkring Ingrids elsker begrenset seg til Ingrids lille pakke med sjel i silkepapir, som han lurte på om hun pakket ut i samvær med den mannen. Når han slo fast dette for seg selv, kjente Reidar Folke Jespersen en følelse som minnet om det å være sjalu, men denne typen sjalusi var ikke rettet mot elskeren som person – det var en annen type sjalusi – en form for svartsyke som ikke hadde å gjøre med den misunnelse han ville rette mot enhver mann som Ingrid skjenket sitt begjær. Det var heller en litt øm og underlig form for nag, noe ubestemt flyktig, slik han forestilte seg at folk som har amputert en arm eller et ben kan kjenne smerte i en legemsdel som ikke er der lenger. Det var en type sjalusi som han følte at han var blitt for gammel til å utforske. Det var med en viss melankoli han tenkte disse tankene, og det var også med en viss melankoli han erklærte seg selv for å være ynkelig ved å sitte slik han gjorde i dette øyeblikk. Han forsøkte å finne en forklaring for seg selv – hvorfor det var blitt en mani for ham med egne øyne å observere hvordan Ingrid rutinemessig bedro ham med Eyolf Strømsted hver fredag. Men denne selvransakende tanken tillot han å herje fritt kun i få sekunder, før han skjøv den helt bort og isteden gikk over til aktivt å nyte morgensigaretten. Da sigaretten var ferdig røykt, stumpet han den i askebegeret og begynte med den øverste avisen.

Idet Ingrid Folke Jespersen over to timer senere, godt innpakket i en lang, grå kåpe med pelsfôr, hutrende og med raske skritt kom trippende oppover fortauet på motsatt side av kafeen, for deretter å svinge inn gjennom inngangsdøren uten å ofre hverken kafeen eller andre deler av omgivelsene så mye som et blikk, hadde Reidar Folke Jespersen lest avisene ferdig. Han hadde røykt et par sigaretter for mye. Han hadde drukket to kopper kaffe og en flaske Farris. Da den brune inngangsdøren lukket seg bak hans ektefelle, stirret han ømt mot døren som gled igjen og skvatt nesten av den unge servitørens spørsmål om han ønsket noe mer. Han kikket på klokken. Og i samme sekund som blikket falt på den runde urskiven, tok han seg i å lure på hvorfor i all verden han bestandig kikket på klokken når folk stilte ham spørsmål. Dermed smilte han av seg selv, og ristet kort på hodet før han ba den unge mannen om regningen. Da han betalte, gav han hele tjue kroner i drikkepenger, noe som burde oppveie hans egen uhøflighet to timer tidligere. Han lot de to tikroningene ligge igjen på bordet, før han med en gammel manns mangel på smidighet stavret seg ut i kulden og på stive ben fortsatte nedover mot Uranienborg til et møte med sine to brødre.

Trette menn

Det første Reidar Folke Jespersen observerte da han kom inn i broren Arvids leilighet, var et hvitt lerret som stod i hjørnet av rommet – foran Arvids gamle Radionette-fjernsyn med rulledør i kabinettet. Deretter kunne han konstatere at alle de andre var på plass: både den unge forretningsmannen med frue og Reidars andre bror, Emmanuel. Den fremmede mannens ektefelle hadde reist seg fra en lenestol ved vinduet, hvor hun smilte stivt og vred hendene nervøst. Hun var i den ubestemmelige alderen mellom tretti og førti – med langt mørkt krøllete hår. Hun var kledd i en marineblå drakt som gav et formelt inntrykk, samtidig som skjørtet framhevet leggene hennes. Reidar Folke Jespersen løftet armen og hilste galant. Hun strakte fram en slank hånd som hun fort trakk til seg før hun kastet det lange mørke håret tilbake på ryggen og på den måten spredde en duft av parfyme rundt seg. Reidar Folke Jespersen snudde seg mot de tre herrene og grep hånden til hennes middelaldrende ektemann. Denne lot være å presentere seg – isteden nikket han mot kvinnen og presenterte henne: «Iselin Varås,» sa han. Reidar Folke Jespersen snudde seg og betraktet kvinnen idet hun satte seg tilbake i lenestolen.

«Min ektefelle og medarbeider,» la mannen til.

Han kunne være rundt femti, hadde kortklippet, krøllete hår som var grått ved begge tinninger. Han hadde det oppsynet som pleier å prege børsmeglere og sportsjournalister: en freidig entusiasme som ble understreket av to dager gamle skjeggstubber, en liten, malplassert ring i øret, dongeribukser og rød dressjakke. Overleppen hans var smal og blottla litt av tennene i overmunnen, uten at det var mulig å si om det skyldtes en nervøs trekning eller et stivnet smil.

«Pass deg for henne, Reidar,» mumlet Arvid spøkefullt og nikket mot kvinnen. «Hun er hard i klypa.» Arvid kunne ligne på August Strindberg i et av forfatterens mindre koleriske øyeblikk: en eldre, men verdig mann med bukkeskjegg og kopparret ansiktshud, stort, grått hår, og med klokkekjede i vesten.

Reidar satte seg ved siden av sin andre bror, Emmanuel, som var den eneste av de tilstedeværende som ikke hadde reist seg. Emmanuel var en person som likte å sitte. Han hadde bestandig vært overvektig, og et langt liv som røyker hadde påført ham et surklende emfysem som gjorde at han knapt hadde lungekapasitet. Det å stå oppreist kunne for Emmanuel utarte til svært tungt arbeid.

«Hermann Kirkenær er i form,» hveste Emmanuel mot broren og nikket mot mannen i sportsklær.

Reidar Folke Jespersen svarte ikke.

«Du kjenner Kirkenær?» spurte Arvid nervøst.

Reidar Folke Jespersen overhørte spørsmålet. «Ikke dra det lenger ut enn nødvendig,» bet han grettent av.

Arvid og Emmanuel vekslet blikk som reaksjon på dette iltre svaret. Arvid gav utålmodig et tegn, for liksom å få seansen i gang. Emmanuel grep ordet og sa med såpass hevet stemme at den fikk et formelt anstrøk: «Nå som vi alle er samlet, skal vi kanskje gå rett på sak.» Stillheten som fulgte virket overrumplende på Emmanuel. Han hevet hodet forvirret og kikket godmodig rundt seg og stotret: «Jeg vil derfor gi ordet til deg, Kirkenær.»

Kirkenær tok et skritt fram og foldet hendene. «Takk, mine herrer,» svarte han og gikk bak sin egen stol og grep om ryggstøet med begge hender før han nikket mot ektefellen. «Iselin.»

Kvinnen reiste seg og rakte ham en brun mappe som var heftet sammen med strikk. Etterpå gynget hun galant over til motsatt hjørne og bøyde seg etter en overheadprojektor på gulvet. Arvid Folke Jespersen hostet megetsigende idet hun bøyde seg ned og skjørtet strammet over baken.

Hun blunket til Arvid og smilte både moderlig og overbærende idet hun rettet ryggen og plasserte overheadprojektoren på bordet foran dem.

Arvid og Emmanuel romsterte med stolene for å se bedre da hun slo den på.

«Det er alltid noe spesielt med å foredra for en såvidt liten forsamling,» begynte Kirkenær. «La meg derfor først understreke hvor glad jeg er for å være her.»

Reidar kastet et misfornøyd blikk over på Emmanuel, som tydeligvis hadde ventet reaksjonen, og som derfor ikke lot seg merke med den, men lot blikket henge ved Kirkenær.

«Jeg vil også få benytte anledningen til å takke deg, Arvid, både for et hyggelig og lærerikt samarbeid så langt, men også for at du i dag stilte leiligheten til disposisjon.»

Arvid nikket blidt og imøtekommende.

Det var nå blitt ganske tydelig for alle at Reidar Folke Jespersen ikke var på samme bølgelengde som sine to brødre. Han virket gretten og misfornøyd, og han var også selv klar over sin rolle i dette spillet. Det var mye han mislikte ved situasjonen. Og denne misnøyen fikk ekstra næring idet Kirkenær konsekvent tiltalte broren med fornavnet hans.

«Dere representerer mange års erfaring og kunnskaper …» fortsatte Kirkenær.

Reidar snudde seg brått mot Arvid, men broren virket helt oppslukt av jyplingen som fortsatte:

«Og jeg vil ikke gjøre noe forsøk på å skape distanse, ved å ty til delikate plakater og denslags under dette lille foredraget.» Kirkenær stirret rett på Reidar Folke Jespersen og smilte bredt. «Jeg har jo allerede rukket å informere både Arvid og Emmanuel ganske godt om det jeg har å si, men la meg aller først presentere mitt mål med denne lille sammenkomsten vi har her i dag: Jeg representerer frihet, mine herrer. Frihet og trygghet. Jeg representerer frihet og trygghet fordi jeg har en masse penger i ryggen.

Men jeg ønsker ikke at pengene skal være en hovedsak i samtalene våre. Først og fremst er jeg opptatt av at dere skal få tillit til meg, slik at dere alle forstår at det livsverk som dere sammen har skapt, ikke står i fare.»

Han lukket øynene som om han tenkte ut formuleringen av neste gullkorn:

«Erfaring er vår felles kapital. Det er med ydmykhet og respekt jeg har kastet mitt blikk på det dere har bygd opp. Når Iselin og jeg …» han kastet et inkluderende blikk mot kvinnen som smilte fjernt og dronningaktig til de tre tilårskomne herrene, «… er kommet så langt, gjenstår egentlig bare det å forvalte investeringen riktig. Mine herrer – vi har sondert kartet og terrenget, vi har konsultert de finansielle kolossene, og vi er alle enige om at det riktige er å betale dere generøst for å føre deres forretning videre i vårt navn.»

Mannen med den røde jakken lukket øynene nok en gang – som om han kjente etter følelsen av å ha latt katten slippe ut av sekken, før han ble stående og betrakte de tre brødrene i taushet, nesten som han loddet stemningen – inntil han bråsnudde og la på det første arket som viste regnestykket han var kommet fram til.

Reidar Folke Jespersen luktet en sammensvergelse. Han og de to brødrene fulgte godt med mens Kirkenær snakket seg varm. Ingen av de tre kommenterte heller det konkrete tilbudet da det forelå etter Kirkenærs tjue minutter lange innledning om sine vyer. Den unge kvinnen svinset rundt med forfriskninger. Arvid tok portvin, Emmanuel drakk øl, mens Reidar høflig takket nei. Den unge damen gav seg ikke. Hun var nede i en koffert og hentet opp miniatyrflasker med Hennessy og Chivas Regal, men Reidar Folke Jespersen noterte seg at Arvid blunket til henne og gestikulerte at hun ikke burde presse ham. Denne fortroligheten i minespillet mellom disse fire: hans to brødre og de to oppkjøperne – en fortrolighet som ble utspilt her, inne i Arvids leilighet – fikk Reidar straks til å innse at Kirkenær allerede hadde solgt ideen – både til Emmanuel og til Arvid. Men det var ikke det som gjorde ham kaldest av sinne. Det var noe annet. Men dette var noe han ikke kunne snakke med brødrene om. Det var noe som gjorde at han følte seg fanget, og som gjorde ham utålmodig og lett aggressiv. Men etter de første utbruddene han hadde prestert innledningsvis, lot han ikke falle en eneste kommentar, hverken til brødrene eller til oppkjøperne. Han lot seg ikke merke med noe. Han sa ikke et ord før etter at Kirkenær og Iselin Varås hadde forlatt dem.

Det ble Arvid som lukket Kirkenær og kvinnen ut. De tre romsterte ute i entreen, det ble løftet tungt yttertøy av hengere, det ble vekslet replikker. Men Reidar sa heller ingenting til Emmanuel mens Arvid skysset de to gjestene av gårde. Tausheten var til å ta og føle på mellom brødrene Emmanuel og Reidar som stirret i hver sin vegg mens de fraværende lyttet til hvordan Arvid gammelmannsflørtet med Iselin Varås, inntil han endelig lukket entrédøren bak de to gjestene.

Reidar forstod at den egentlige grunnen til at Kirkenær etter såvidt kort tid hadde brutt opp og forlatt dem uten mer dikkedarer, skyldtes at forretningsmannen anså slaget som vunnet. Mens Reidar Folke Jespersen satt slik og tenkte over situasjonen, kjente han sinnet vokse inni seg. Samtidig kjente han nok en gang hvordan resignasjonen forsøkte å holde raseriet nede. Dette siste var en følelse han hatet sterkere enn noe annet – nemlig hvordan en tilårskommen apati snek seg inn i bevisstheten på samme måte som tåkedis siver inn over skogen for å gjøre den ugjennomtrengelig og fargeløs. Det var en apati som forsøkte å innbille kroppen at den hverken hadde ork eller energi nok til å ta opp kampen. Denne dobbeltheten i sanseapparatet: aggressivitet iblandet resignasjon, gjorde at han noen sekunder trodde han skulle kveles. Samtidig forstod han at dette møtet var et av de viktigste øyeblikkene han hadde hatt på mange år. Disse tankene kvernet omkring i hodet hans mens Arvids kneggende latter bar gjennom entrédøren og Emmanuel mørkt stirret i veggen, antakelig på grunn av hans egen negative utstråling. Reidar Folke Jespersen planla i disse sekundene en strategi med to kortsiktige mål. For det første måtte han torpedere forsøket på salg av forretningen som de tre brødrene eide sammen. Det andre målet var å få kjøpt seg tid – alene – tid til å tenke over den situasjonen som hadde oppstått.

Det var sekunder til det første slaget skulle stå. Da døren til entreen gikk opp og Arvid lente seg mot karmen med utstudert mine – var det en gammel soldat klar til kamp som vred seg rundt i stolen.

«Og hvor er dyret?» spurte Reidar Folke Jespersen avmålt.

Som på signal hørtes en lav og gryntende aktivitet ute fra entreen. I døråpningen kom en liten svart snute til syne, snuten vippet døren opp de nødvendige centimeterne, og inn vraltet en liten, fet og pesende papillon. Hunden logret med halve kroppen, trippet med de tynne bena mens den snøftet som en forkjølet grisunge. Reidar bøyde seg og pekte med en lang finger mot vesenets snute, hvilket førte til at dyret skvatt, bøyde nakken langt tilbake og gav fra seg en serie skarpe bjeffelyder, noe som igjen førte til at Arvid gikk ned på kne for å beskytte den. «Så da, Sølvi, så da,» mumlet Arvid med trutmunn. Han løftet dyret og mumlet babyspråk mens han gned ansiktet mot det siklende hundefjeset. «Hun skjønner at du ikke liker henne,» sa han bebreidende og samtidig irritert. Reidar betraktet ham med en grimase, nesten som om han hadde sett broren håndtere bedervet kjøtt eller et grotesk formet insekt.

«Det blir ikke noe av,» sa Reidar kort.

De to andre vekslet blikk.

«Så da har vi ikke mer å snakke om,» sa Reidar avgjort og reiste seg.

«Vi har forberedt dette salget i måneder,» sa Emmanuel lavt og hvislende. «Du kan ikke torpedere dette.»

«Jeg kan,» slo Reidar fast.

«Hva får deg til å tro det?» spurte Arvid aggressivt.

Reidar verdiget ham ikke et blikk. Han var allerede på vei mot frakken sin. «Jeg har nå gjort det dere ba om,» sa han avfeiende. «Jeg har hørt på mannen, jeg har holdt ut i over en halv time. Dere ba meg om å bli overbevist. Jeg ble ikke overbevist. Ikke i det hele tatt. Mannen er et null.»

«Karsten er klar.»

Reidar kvakk og stirret skarpt på Arvid som gjentok: «Karsten er enig med oss.» Det at Reidars sønn Karsten ble trukket inn i samtalen gjorde Reidar enda sintere, fordi det antydet at sammensvergelsen han kjente teften av, var større enn først antatt. Det antydet at Arvid og Emmanuel i tillegg til å rotte seg sammen mot ham selv, også hadde fått med seg Karsten på dette – hans egen sønn.

«Hva Karsten angår, så er hans interesser i saken helt irrelevante,» sa Reidar like upåvirket. «Det blir ikke noe av,» gjentok han.

Arvids skuldre dirret av opphisselse. Han kastet nok et blikk mot Emmanuel – som for å hente styrke – før han fortsatte: «Det har seg slik at Emmanuel og jeg mener alvor. Og nettopp fordi både han og jeg kjenner deg, og fordi både han og jeg spådde nøyaktig dette utfallet av den tillit vi gav deg ved å be om din mening i saken, er jeg redd det er din tur til å tape denne gang.»

Reidar Folke Jespersen betraktet broren sin like uttrykksløst.

«Du må gi deg, Reidar. Vi er tre eiere, to mot én er kvalifisert flertall.»

Reidar Folke Jespersen tidde stadig.

Arvid skottet over mot Emmanuel for å hente styrke: «Flertallet beslutter – uansett hva du måtte mene.»

«Flertall?» Reidar arbeidet seg rundt bordet mot Arvid som engstelig rygget to skritt bakover. Begge stanset på signal fra tredjemann. Emmanuel var i ferd med å reise seg. Det vil si at han peste den tykke kroppen sin opp i en halvt oppreist stilling, der han støttet magen mot bordkanten. Det var en svært sjelden bevegelse. Alle som kjente Emmanuel, visste hvilken anstrengelse som lå bak en slik kroppslig rykning, begge de to brødrene forstod hvilket engasjement som hadde utløst denne rykningen. Dermed ble Emmanuel straks utstyrt med sitt spesielle lille skjold av autoritet, noe som i flere situasjoner utvisket lillebrorskomplekset han alltid møtte Reidar med. Nå forsøkte han å utnytte fortrinnet ved at han med rolige håndbevegelser prøvde å dempe gemyttene mellom de to andre brødrene som stod overfor hverandre som to boksere i ringen. «Slapp nå av, ingen skade er skjedd. Kirkenær opprettholder tilbudet, og vi må holde sammen …»

Reidar kvakk idet broren nevnte Kirkenærs navn. «Hvorvidt denne mannen opprettholder tilbudet eller ikke, er likegyldig. Det blir ikke noe av!» Reidars stemme knatret som en mitraljøse, og han understreket skuddsalven ved å slå høyre håndflate hardt i bordplaten.

Arvid satte fra seg hunden i en stol og sa: «Vi vil aldri få en slik sjanse igjen!»

«Nettopp!» sa Reidar med tordenrøst til lillebror Arvid. «Nettopp,» gjentok han og gikk nærmere broren sin. «Og det har ikke falt deg inn at det faktisk er litt underlig?»

«Underlig?» Arvid kikket etter hjelp hos Emmanuel, som sank sakte ned på stolen sin. Pusten hans gikk tungt og hvesende etter anstrengelsen. En serie små svetteperler hadde piplet fram på pannen hans. Men blikket han sendte sin eldste bror, var på ingen måte utmattet. «Det er problemet, Reidar,» sa han med lav stemme. «Du begynner å bli for gammel. Du har mistet teften. Vi gir oss ikke denne gangen. Du taper.»

«Mistet teften?»

«Ja,» bjeffet Arvid iltert. «Du er ikke hva du var. Du og jeg og Emmanuel – vi er …» Arvid gispet som om han ikke torde uttale ordet med en gang. Men så lukket han øynene og tok sats: «… vi er gamle. Du, Reidar, du er gammel. Du er eldst. Og du er faen ikke udødelig!»

Reidar kvakk. I lenestolen begynte hunden Sølvi å bjeffe voldsomt.

«Sølvi!» ropte Arvid nervøst. «Ikke vær redd, Sølvi!»

Reidar stirret fra Arvid til Emmanuel og tilbake igjen.

«Vi er to, du er alene. Denne gangen løper Emmanuel og jeg linen ut. Vi selger butikken og ferdig med det.»

Reidar var blitt blek. Han støttet seg til bordkanten. De tre herrenes tunge pustelyder ble overdøvet av bjeffelydene fra hunden – bjeffing og skrikende klynkelyder.

Reidar Folke Jespersen trakk pusten og sa kort: «Jeg går nå. Jeg underskriver ingenting.»

De to andre brødrene vekslet blikk igjen. Arvid sjokket nervøst bort til døren, som på signal hoppet den lille skjødehunden ned fra stolen. Bjeffende og vraltende og ledsaget av tunge snorkelyder peste den rett bort til Reidar og begynte å bite ham i ankelen. Reidar stirret ned på hunden noen korte sekunder, før et lite grøss for gjennom kroppen hans. Deretter tok han hurtig spenntak og sparket hardt til dyret. Det ble stjernetreff. Hunden gav fra seg en hul lyd idet den lettet fra gulvet, føk gjennom rommet og traff hjørnet på peisen med et fuktig klask. Den runde hundekroppen gav fra seg et rallende snork idet den ble liggende.

«Djevel,» skrek Arvid og sjokket bort til det livløse dyret. Han knelte ned. «Sølvi,» ropte han med tynn stemme. «Sølvi!»

Emmanuel himlet lett med øynene over Arvids avsporing. Han trakk på skuldrene mens han prøvde å få fyr på en slank sigarillo med en hånd som dirret lett av spenning. Flammen på tenneren vokste for hvert puff han tok. Da han endelig var fornøyd med gloen, henvendte han seg til Arvid: «Det var tull av deg å slippe inn dyret, du vet jo det, Arvid, Reidar og den bikkja har aldri kommet ut av det med hverandre.»

«Jeg kommer nå til å gå ut den døren,» avbrøt Reidar Folke Jespersen med tordenrøst og pekte på utgangsdøren med sin lange, knoklete pekefinger. «Og slik som situasjonen ser ut akkurat nå, er det svært små sjanser for at jeg kommer tilbake.»

«Du har drept Sølvi,» jamret Arvid fra peisen.

«Kutt nå ut!» utbrøt Reidar ampert. «Bikkja di er ikke død.»

Emmanuel kremtet. Men stemmen sviktet da han satte røyk i halsen. «For oss …» mumlet han med halvkvalt stemme, «… for Arvid og meg er dette rene forretninger, Reidar, penger. Det er uprofesjonelt av deg å gjøre dette til noe personlig.» Han hostet og fikk problemer med pusten. Da han tok ordet på nytt, hadde stemmen den samme hviskende klangen som en halvdød gudfar i en gangsterfilm: «Du må gi deg, sånn er det. Det er best at du gir deg. Arvid og jeg bøyer ikke av denne gangen. Det er like greit at også du skriver under.»

«Jeg signerer aldri,» hveste Reidar Folke Jespersen.

«Hun rører seg ikke,» ropte Arvid og løftet på den livløse hunden. «Sølvi …»

«… Dette er snakk om min fordømte pensjon!» fortsatte Emmanuel ufortrødent, men nå med vanlig stemme. «Karsten også – er enig i hva som er best. Arvid, Karsten og jeg – du kan ikke la den gamle staheten din spolere framtiden for oss andre.»

Reidar stod noen sekunder med senket blikk før han kikket bort på Arvid, som holdt den lille hunden i armene sine. De to forlabbene pekte skrått opp i været. Plutselig dirret den ene labben i krampe og falt sammen samtidig som hundenakken vred på seg, og en lyserød tungespiss stakk ut av det åpne gapet. «Nå er bikkja død,» sa han tonløst og med et skrått og ondskapsfullt smil om leppene. Han la til: «Du drepte den nå. Du skulle ikke ha løftet den opp.» Deretter snudde han seg og marsjerte til døren.

«Reidar,» sa Emmanuel tungt. «Det er mer enn femti år siden krigen. Du oppnår ingenting ved å trekke deg tilbake. Innse for en gangs skyld et nederlag.»

Idet Reidar åpnet døren, kastet han et siste blikk over skulderen og sa: «Jeg signerer ikke. Ferdig med det. Ingen signatur – ingen kontrakt.»

Emmanuel ropte idet Reidar var på vei ut: «Det er ingen vits i å sette seg på bakbena, Reidar! I morgen ligger pengene på bordet.»

Døren smalt igjen.

«Du har tapt,» gjentok Emmanuel mot den lukkede døren og kikket over mot broren Arvid, som langsomt hevet hodet og stirret hardt mot døren.

Emmanuel pattet på sigarilloen. «Dyrlegen fikser bikkja di,» forsikret han broren sin. «Det er verre med Reidar. Vi er nødt til å få hans navn på kontrakten. Ellers er hundre og ett ute.»

In medias res

Etter å ha forlatt sine to brødre, på vei nedover trappene, mens han presset sin egen følelsesmessige lammelse ned i en gammel skuff i hjernen, planla Reidar Folke Jespersen hva som nå måtte gjøres.

Ute på fortauet i Uranienborgveien ble han først stående og hutre lett i den kalde vintersnoen mens han anstrengte hjernen for å finne ut hvilken vei som var lurest å ta for å finne en drosje og en telefonkiosk. Det er kanskje det mest irriterende med denne typen dager, tenkte han: Når man er oppe i årene, gjør brudd på rutinene at dagene blir tyngre og mer uoverkommelige. Han begynte å gå nedover mot Parkveien. Etter bare femti meter, på hjørnet av Uranienborgparken, fant han en telefonautomat. Etter å ha hektet av røret oppdaget han at telefonen krevde bruk av betalingskort. Han la røret på igjen og vurderte noen sekunder om han allikevel skulle reise rett til kontoret i Bertrand Narvesens vei på Ensjø og ringe derfra. Det var kaldt, og han kjente at han var stiv og sliten. På den annen side ønsket han å bruke en helt anonym telefon. Han angret på at han ikke hadde fått Arvid til å bestille drosje før han gikk. En bil som base ville gjort framrykningen og aksjonene mer kontrollerte, samtidig som han ville hatt et varmt sted å operere fra. Slike dramatiske oppbruddsscener som den han nettopp hadde foretatt, var ganske unødige selv om temperaturen understreket hans eget alvor og skapte uro i rekkene til motstanderen.

Med stive fingre fikk han fisket opp et telefonkort fra lommeboken i innerlommen, samt lappen hvor han hadde notert telefonnummeret til Ingrids elsker. Det ringte lenge, veldig lenge.

«Ja,» sa det endelig.

Reidar Folke Jespersen nølte, men ikke mer enn et sekund. «Dette er Reidar Folke Jespersen,» sa han kort. «La meg få snakke med min kone.»

Stillheten i røret vedvarte. «Ikke lag noe melodrama – jeg har ikke tid,» fortsatte Reidar Folke Jespersen med like rolig stemme, men nå en tanke utålmodig. «Det er av stor viktighet at jeg får snakke med Ingrid – nå.»

«Et øyeblikk,» sa mannsstemmen.

Stillheten vedvarte. Reidar Folke Jespersen frøs. Han stirret rundt seg og forbannet Ingrids nervøsitet, at hun ikke forstod hvordan han mislikte denne typen venting. Mens han stod slik og hutret, kom en hvit Mercedes med drosjeskilt på taket kjørende oppover Josefines gate. Den stanset få meter fra lyskrysset. Reidar Folke Jespersen konstaterte at passasjeren var i ferd med å betale. Selv kunne han godt tenke seg å være neste passasjer i den hvite bilen. Som et svar på hans egne tanker hørte han sin kones lave stemme i telefonen: «Reidar?»

«Ja,» sa Reidar Folke Jespersen tonløst. «Jeg kommer senere hjem i dag, muligens ikke før klokken sju.»

Det var helt stille i den andre enden. Bakdøren på den hvite Mercedesen gikk opp, og passasjeren steg ut.

«Er du der?» spurte han inn i telefonen.

«Ja,» sa Ingrid, hans kone, med knapt hørbar stemme.

«Jeg forutsetter at det er siste gang jeg finner deg hos en annen mann,» sa Reidar Folke Jespersen. «Men det er ditt valg. Hvis du ønsker å fortsette ekteskapet, forventer jeg å finne deg hjemme klokken nitten. I motsatt fall skal du ikke befinne deg der.»

Den hvite drosjen fikk grønt lys og kom kjørende over gaten. Reidar Folke Jespersen løftet armen og praiet bilen som stanset ved fortauet. «Denne episoden er uansett glemt, og vi kommer aldri til å snakke om den,» avsluttet han og la på røret. Han trakk kortet ut fra telefonautomaten og blåste på hendene før han huket seg sammen og stabbet over fortauet mot bildøren som sjåføren holdt åpen fra innsiden, satte seg inn og smelte døren i bak seg.

«Hvor?» spurte sjåføren – en tykkfallen pakistaner som konsentrerte seg om bakspeilet mens biler passerte bakfra.

«Ensjø,» sa Reidar Folke Jespersen og trakk pusten. «Jeg fryser, det er fint om du køler på med litt varme.»

Gjengangere

Uroen som Reidar Folke Jespersen ikke hadde kjent på mange år, holdt seg – den fikk ham på et vis til å kjenne seg rastløs, noe som også gav ham en følelse av ungdom, som han heller ikke hadde kjent på lenge. Det var en uro som han derfor både likte og mislikte. Men han var usikker på hva han skulle foreta seg – noe som førte til at han kjente seg misfornøyd med seg selv. Han ble stort sett sittende ved skrivebordet og ta de mest nødvendige telefonene mens han ventet på at klokken skulle bli fem. Da klokken nærmet seg dette klokkeslettet, og det var blitt mørkt som natten ute i det kalde januarværet, stabbet han ned trappen fra kontoret til lagerhallen. Den digre hallen var stappende full av gamle møbler og gjenstander som stod lagret i påvente av å bli solgt i butikken i Thomas Heftyes gate. Han stanset noen sekunder og stirret utover kaoset av kunsthåndverk og gamle bruksgjenstander. Han greide noen sekunder å drømme seg bort også, slik han pleide å gjøre hver gang han stod slik og skuet utover. Men denne dagen greide han ikke å holde fast følelsen. Han tvang seg derfor videre, ned trappen. Han hentet opp en nøkkel fra bukselommen, gikk bort til utgangsdøren og åpnet den. Det var stadig isende kaldt ute. Han åpnet lokket på den grønne postkassen som hang på veggen ved siden av døren. Nøkkelen falt ned med en tørr, knapt hørbar lyd. Etterpå gikk han inn igjen og kontrollerte at døren smekket i lås. Deretter bante han seg vei mellom alle de antikke møblene, gikk helt innerst i lokalet og stanset foran et fasjonabelt utseende skap. Det var et skap med utskåret listverk og fin rosemaling på dørspeilene. Han åpnet den dobbelte skapdøren. Inni skapet hang en svart smoking. Det var en lite brukt smoking, men med gammelt snitt. Han kledde av seg den grå buksen og den blårutete flanellsskjorten og iførte seg smoking, hvit skjorte og svarte, blankpussede sko. Etter å ha skiftet gikk han tilbake til kontoret, der han satte seg ned ved skrivebordet og røykte mens han betraktet speilbildet av sin egen overkropp i det kveldsmørke vindusglasset. Det han så var en tilårskommen mann med hvitt hår og pertentlig klippet hvitt skjegg, som dekket haken og et felt rundt munnen. Han fulgte med øynene konturene av smokingjakken; den svarte kontrasten mot det hvite skjortebrystet og den svarte sløyfen i halsen. Sørgmodig måtte han innse at han ikke klarte å fange sitt eget blikk i vinduet. Jeg ligner mitt eget gjenferd – i et engelsk skuespill, tenkte han og reiste seg urolig. Han gikk til vinduet og trakk den hvite rullegardinen ned. Deretter satte han seg nok en gang ved bordet. Det var et tungt skrivebord som han hadde dekket med en glatt hvit duk, en duk som svakt reflekterte lyset i taklampen. Det stod to stettglass på duken. Han stirret på asken ytterst på sigaretten, senket hånden mot askebegeret som lå mellom glassene, og før han knipset av asken, betraktet han hvordan hånden dirret. Da knuste han gloen med lette trykk i askebegeret, og vred på armen for å kontrollere tiden. Utålmodig reiste han seg nok en gang og gikk til speilet som hang ved siden av døren. Han rettet litt på tversoversløyfen, børstet slagene på smokingjakken og børstet deretter vekk små flak av flass fra skuldrene. Han betraktet skoene sine, oppdaget en flekk i pussen, bøyde seg og gned flekken med tommelen. Mellom speilet og døren stod et gulvur. Han åpnet døren i urkassen og kontrollerte klokken mot sitt eget armbåndsur. Plutselig skakket han på hodet som om han lyttet. Det var lyden av en dør som slo igjen.

Da slo han av lyset i taket og tente isteden skrivebordslampen. Deretter bøyde han seg og hentet fram en mørk flaske fra rommet under bordet, men stanset brått og skakket på hodet, liksom han lyttet nok en gang. Det banket på døren. «Kom inn,» sa han og slo ut med armen til en hilsende gest idet en kvinne viste seg i døren. Hun var i tjueårene, høy, slank og kledd i en lang og rød kjole. Lent mot døren ble hun stående i skygge, andpusten.

«Ikke vær sjenert,» sa han beroligende.

Idet han uttalte det siste ordet, løftet kvinnen haken og stirret ham inn i øynene. Han likte at hun falt så lett inn i rollen, likte selvsikkerheten hun eksponerte ved å føre seg som hun gjorde, han likte kanskje akkurat dette øyeblikket aller best – da hun kom inn i lyset fra skrivebordslampen.

«Takk for sist!» sa hun, nesten hviskende.

«Det er altfor lenge siden,» svarte han og kjente at selvmedlidenheten fikk halsen til å tykne. Han stirret mot taket og svelget klumpen i halsen og gjentok drømmende: «Altfor lenge.» Han samlet seg og gikk rundt bordet, der han satte seg ned på svingstolen og festet blikket på henne igjen.

De betraktet hverandre i taushet.

Endelig renset hun halsen og sa: «Å komme hit er som å komme tilbake til et hemmelig sted.»

Han tidde.

«Jeg har det med meg, hele tiden, overalt.»

«Hva da?»

Hun tenkte seg om og sa til slutt: «Savn.»

«Når du først er her, glemmer jeg hva det vil si å vente,» sa han og gjorde et nikk mot flasken. «Sherry?»

«Ja, takk.»

Han skulle til å gripe flasken, men nølte og kikket opp på henne. «Kanskje du vil skjenke i til oss?»

Med lange skritt krysset hun gulvet, grep flasken og skjenket i til begge to. Deretter løftet hun glasset, lot væsken rotere lett og snuste inn duften, før hun stirret drømmende mot et punkt langt borte, nippet til sherryen og satte glasset tilbake. Hun begynte langsomt å løsne på den ene lange hansken som rakk over albuen. «Det var sjåføren,» sa hun. «Han ville ikke la meg gå.»

Hun uttalte ett og ett ord, langsomt og ettertrykkelig, som om hun var spent på hvordan budskapet ville slå ned. Reidar Folke Jespersen hadde lukket øynene, som om han mediterte. Til slutt skakket han på hodet, åpnet øynene og utbrøt avmålt: «Så? Hvorfor ikke?» Blikket hans hadde fått et nysgjerrig, men også omsorgsfullt uttrykk.

«Han ville ha meg,» sa hun og slapp hansken i gulvet. Fingrene hennes var lange, neglene skarpt rødlakkerte. Hun tok av seg den andre hansken også – langsomt trakk hun løs hansken fra én og én finger før hun sakte frigjorde underarmen fra det stramtsittende stoffet. «Han var brutal.»

«Var han fremmed, eller kjenner du ham fra før?»

Hun slo blikket ned og tenkte etter. Til slutt kikket hun opp og sa: «Det kan du spørre om litt senere.»

Reidar Folke Jespersen smilte anerkjennende av dette kløktige svaret, løftet glasset hurtig til leppene, nippet til sherryen, svelget og satte glasset fra seg. Med tilfreds mine betraktet han hånden som han lot hvile rolig over glasset. «Det er noe jeg må snakke med deg om,» utbrøt han i et lett tonefall. «Noe viktig.»

Hun tok noen skritt mot venstre, passerte det store gulvuret og stanset foran speilet. Hun betraktet seg selv. «Det plaget meg å tenke på at du måtte vente,» sa hun og snudde seg mot ham igjen: «Men på den annen side tiltaler det meg at en ung mann så åpenlyst viser meg interesse.»

Han strakte armen ut og fjernet askebegeret fra duken. Askebegeret plasserte han ved siden av en liten kassettspiller som lå i vinduskarmen og slo den på. Lave fiolintoner strømmet metallisk ut gjennom den lille høyttaleren i kassettspilleren.

Hun ble stående stiv og lytte med lukkede øyne. «Schubert?»

Han nikket idet hun løsnet glidelåsen i kjolelivet. Deretter begynte hun å kneppe opp raden av små, hvite knapper som løp nedover kjolebrystet. Da hun endelig var ferdig, befridde hun skuldrene. Kjolen falt ned og ble liggende i en tull om anklene hennes. Hun stirret nedover seg selv. Hun hadde på seg to gammeldagse, brune sko med hæler og et kjede med kunstige perler som hun hadde surret flere ganger rundt halsen. Ellers ingenting.

Reidar Folke Jespersen iakttok henne under halvt senkede øyelokk. Da han endelig rørte seg, knirket stolen høyt og skjærende. Som om lyden var et signal, skrittet kvinnen ut av kjoletullen på gulvet. Hun løftet hånden og strøk seg over brystene.Huden oppover overarmene hennes nuppet seg. «Hva var det du ville snakke om?» spurte hun og krysset gulvet med lange skritt.

«Tilgivelse,» svarte han stille.

Hun ble noen sekunder stående og betrakte bordet fraværende, som om ordet bante seg vei inn i henne, før hun endelig krabbet opp og la seg så lang hun var over den hvite duken. Hun støttet seg på albuen, tok glasset ut av hånden hans og nippet til det. Til slutt svarte hun: «Det har vi snakket om før.»

Han nikket.

Stillheten ble hengende inntil hun rakte glasset tilbake og sa: «Du og jeg skulle vært på konsert sammen. Schubert.»

«Hvor?» spurte han.

Hun nølte.

Han betraktet henne uttrykksløst.

«Wien?» spurte hun og kikket opp.

Han ristet på hodet.

«Salzburg?»

Han ristet på hodet med øynene lukket.

Et smil tegnet seg om leppene hennes. «London?»

Han nikket.

Kvinnen ble liggende og lytte til musikken med lukkede øyne inntil hun bedagelig rullet seg over på ryggen og stirret i taket.

«Tilgivelsen er aldri lett tilgjengelig,» sa hun tankefullt.

Han kremtet.

«Det er en motytelse.»

Han svarte ikke.

De lyttet begge til musikken i taushet. Etter en stund satte hun seg opp på kne. Det varme lyset fra taklampen gav huden hennes en mørk, nesten rødlig glød. Han skjøv stolen litt bakover og tok inn synet i speilet.

«Ser du?» spurte hun da.

«Nesten.»

Hun akte seg bedre til rette.

«Perfekt.»

Han ble sittende og betrakte henne i speilet. Han rørte seg ikke og sa heller ingenting. Etter en lang stund åpnet hun øynene. Da reiste han seg opp og hvisket mot øret hennes: «Hva tenker du på?»

«På musikk,» hvisket hun tilbake.

«Hva slags musikk?»

«Schubert.»

Han grep med begge hender om ansiktet hennes. De blåmalte, lett kornete øyelokkene senket seg idet han ømt kysset henne på pannen. I det samme tygget hun seg hardt i underleppen. Pusten hennes gikk tungt og overdøvet de vare fiolintonene fra kassettspilleren. Han stirret noen korte sekunder i taket. Men da hun senere begravde ansiktet i hans hvite skjortebryst, senket han ømt hodet mot den myke skulderen og lot en enslig tåre trille ned på den.

Uglen

Utenfor lagerbygningen hvor disse scenene utspant seg, lent mot et nettinggjerde, stod Richard Ekholt og tenkte at vinduet på veggen lignet et nesten igjenlukket øye. Øyelokket var en gardin og under den en stripe lys. Han fikk vondt i øynene av å stirre, men klarte ikke ta blikket vekk.

Selv om han var svært kald, kjente ikke Richard Ekholt at han frøs. Han hadde bare på seg drosjeuniform. På venstre overarm var logoen til Oslo Taxi påsydd. Uniformen var krøllet, buksen uten press, og slagene på jakken hadde mørke flekker fra kaffe og pølseketchup som var sølt for lenge siden. På bena hadde han brune sko som ikke var ment for mange kuldegrader. Da han oppdaget silhuetten av kvinnen gjennom den hvite rullegardinen, lukket han øynene i to korte sekunder. Men følelsen som oppstod av å få mistanken bekreftet, var en annen smerte, annerledes enn sjalusien han hadde følt inntil nå. Det han kjente var en sugende lammelse i kroppen, noe som ikke lot seg lindre ved å se bort, eller sitte ned. I to korte sekunder kjentes det som om bakken ville treffe ham i ansiktet før han fant et gjerde å gripe fatt i.

Det var bare ett lysende vindu i rekken av mørklagte firkanter på veggen. Kroppen hennes ble til en utflytende skygge som snart tok form av en sylskarp silhuett mot den hvite gardinen, for siden å gli over i en konturløs sky i et absurd, lydløst pantomimeteater. Profilen med den skrånende neseryggen, formen på overleppen og parykken tegnet seg skarpt på lerretet idet hun svingte seg bedagelig rundt og begynte å kneppe opp kjolen. Silhuetten var like skarp idet hun ålte den ene skulderen ut og lot kjolen falle. Skyggen hennes fløt ut idet hun på ny svingte seg rundt. Da merket han at følelsen i bena forsvant, nesten som om kroppen hans ble sugd kraftløs av å se skyggen hennes, en torso med rette skuldre og skarpt tegnede bryster som ble visket ut og tok form av grå tåke, som om det satt en regissør et sted og skånte publikum for sterke scener. Han registrerte hverken kulden på kroppen eller isluften som stakk i nesen. Det han kjente var streifet av huden hennes mot fingrene, sekundet før hun vred seg løs fra ham og ut av bilen. Han vaklet mot den samme døren som hun hadde forsvunnet inn gjennom. Uten å ta blikket fra det merkelige skyggespillet bak den hvite rullegardinen, sjanglet han over asfalt med flekker av is og hardtrampet snø, inntil han falt tungt mot jerndøren som han visste var låst. Allikevel dro han på nytt i håndtaket. Han sparket i døren. Den gav ikke en lyd fra seg. Han rygget. Hvordan hadde hun kommet inn? spurte han seg selv. Han lette etter en ringeknapp, men det var ingen å se. Han tenkte at hun hadde visst veien. Han tenkte: Hun har vært her før. Som i transe vaklet han tilbake mot drosjen. Den eneste lyden som hørtes, var snøen som knirket under føttene. Han satte seg inn og stirret stivt på klokken på dashbordet. Anrop fra kunder som ønsket drosje tikket inn, men han enset det ikke, han fikk ikke øynene fra minuttviseren på klokken. Etter en tid kunne han se frostrøyken fra sin egen pust. Litt senere hadde et lag frosset kondens dekket innsiden av frontruten. Fingrene ble valne i kulden, men han tenkte kun på skyggen hennes mot rullegardinen.

Minuttviseren beveget seg uendelig langsomt. Allikevel snek den seg over en halv runde uten at han merket at tiden gikk. Da var det nesten umulig å se ut gjennom islaget som dekket frontruten. Han hakket tenner og blåste på fingrene for å stanse kulden. Da først startet han motoren, gav gass og skrudde defrosteren og varmeapparatet på fullt. Han holdt hendene over ventilene, som snart blåste lunken luft inn i kupeen. Knokene var røde av frost, fingrene hvite og blodløse. Langsomt løsnet isen på vinduet og ble til små ovale felter som det var mulig å se klart gjennom. Fingrene begynte å prikke. Men tankene hans kvernet stadig rundt hennes mystiske stevnemøte: Hvem var det hun pyntet seg for? Hun hadde tenkt på denne mannen idet hun malte leppene sine, idet hun lente seg mot speilet og strøk øyenskygge over øynene. Den konsentrerte hånden som strøk penselen – slik – med ham selv sittende i det samme rommet, tankene hennes hadde vært et annet sted, hos en annen mann. Hun hadde valgt seg kjole for en annen mann. Hun var allerede da, foran speilet, i gang med dette bedrageriet. Det hadde ikke vært noen jobb hun skulle til – ingen opplesning eller dans. Hun hadde gjort seg klar for en elsker. Han knyttet nevene og stirret. Det var stadig lys i vinduet.

Kupeen ble langsomt varmet opp, isen som hadde dekket vinduene forsvant, og da datamaskinen endelig mottok anropet som måtte være hennes, lurte han på om han skulle være så frekk å ta turen. Men han lot være. Han ble sittende urørlig. Kort etter stanset en drosje noen meter lenger unna, med taklampen slukket. Drosjen rygget tilbake og ble stående med durende motor, mens eksosen danset som en grå bomullsdott i strikk ut i det kalde været. Selv hadde han oppmerksomheten stadig vendt mot vinduet på veggen, derfor sanset han dem ikke umiddelbart da de kom.

Da han endelig oppdaget dem, grep han først døråpneren, men lot være å åpne. De kom gående tett omslynget. Nei. De støttet hverandre. Hun, med høyhælte sko, og han – det var da han oppdaget at mannen var en olding. Det ble helt klart da hun åpnet døren til taxien for ham. Han fulgte skikkelsen hennes med blikket idet hun på vaklende hæler rundet drosjen og satte seg inn på motsatt side. Da drosjen begynte å kjøre, satte han sin bil i bevegelse. De kjørte Ringveien – opplyst, nesten tom for trafikk så tidlig på kvelden. Han stirret på bakhodet hennes i bilvinduet. Hun snudde seg ikke. Hun ante ikke at hun var avslørt. Øynene sved mens han fulgte etter dem nedover mot Carl Berners plass. De nærmet seg rødt lys og han la seg lenger bak for ikke å bli oppdaget. Han festet blikket på mannens hvithårete bakhode. Da bilen satte seg i bevegelse, la han ikke merke til hvor det bar. Han sanset kun det hvite bakhodet i bilvinduet der foran seg. Han prøvde å forestille seg hvordan mannen så ut. Han formulerte spørsmålet i hodet. Hvem er du?

Han bremset ned og oppdaget at de stanset utenfor hennes leilighet i Hegermanns gate. Han stanset bilen, kjørte inn til fortauet og tente taklampen – en anonym taxi i en bygate. Han senket haken mot brystet og lot som om han noterte noe, mens han registrerte gjennom øyevippene hvordan hun lente seg over og gav gamlingen en klem før døren åpnet seg og hun satte en fot på gaten og bukserte kroppen ut. Den gamle stirret rett framover. Mannen gadd ikke engang å se etter henne. Gamlingen fortsatte å stirre rett fram idet bilen kjørte videre.

Richard Ekholt slukket øyeblikkelig taklampen på sin egen bil og gav gass. Hun hadde krysset fortauet og stod nå foran inngangsdøren og lette etter nøkler. Hun snudde seg idet han kjørte forbi. De vekslet blikk. Hun rykket til og gjorde en bevegelse med armen da hun kjente ham igjen. Men han fortsatte. Hun stirret etter ham. Han betraktet henne i speilet. Skikkelsen ble mindre og mindre i det lille speilet med fettflekker og fingermerker som dro trekkene hennes ut til en utydelig skygge. En skygge som stirret fortapt etter ham. Men han ville ta seg av henne senere. Først gamlingen. Han blinket til høyre og fulgte etter drosjen som fortsatte bortover Ringveien.

Hansken

Selv om Jonny Stokmo var liten av vekst, var kroppen tettbygd, hendene store og kraftige, og han hadde en myk og fjærende gange som vitnet om harde muskler. Det tynne håret var gredd tilbake så godt det lot seg gjøre, og i denne kulden gjemte han hodet i hetten på boblejakken. Han røykte en sigarett. Den stakk som alltid ut av munnviken hans, en kort sneip som var farget rødbrun og skitten av hans eget spytt blandet med tobakkssaus. Han hadde en bart som vokste nedover i to tynne tråder på hver side av munnen. Over høyre munnvik var barten svidd bort av gjentatte sigarettpåfyringer.

Nå ventet han på Reidar Folke Jespersen. Han ruslet fram og tilbake på fortauet i Thomas Heftyes gate for å holde seg varm. For omtrent en halv time siden hadde han snakket med Ingrid Jespersen, som hadde sagt at Reidar var ventet hvert øyeblikk. Tankene kvernet rundt det kommende møtet. Han var usikker på hvordan han skulle ordlegge seg. I tillegg var han opptatt av hvordan han skulle stå; han måtte forsøke å plassere seg slik at han fikk øyekontakt med Reidar, som var høyere enn ham. Han var svært usikker på om han skulle være på hugget eller vennlig eller noe midt imellom. Kanskje han skulle være helt kald, slik som Reidar pleide å være. Vi er begge voksne, øvde han inni seg, men mislikte ordvalget. Sist Jonny Stokmo snakket om å være voksen, var da han snakket med sin tidligere kone, Berit, på telefonen.

Reidar, jeg har tenkt over disse tinga, ville signalisere at Jonny hadde gått i seg selv, at han var villig til å se seg selv utenfra i denne saken, samtidig som han også hadde sett på Reidar i en nøytral sammenheng. Reidar, jeg har tenkt over disse tinga, og du må skjønne at det bare finnes én løsning …

Det var også en god tekst. Bare én løsning … Det var liksom ikke noen annen vei, og så ville Reidar bli nysgjerrig på hvilken løsning. Selv om Reidar innerst inne var nødt til å vite om den løsningen. Fordi Reidar kjente Jonny.

Ingrid hadde tilbudt ham å vente inne, men Jonny Stokmo ville ikke sette sine føtter i Reidar Folke Jespersens leilighet, noe han lot være å si til Ingrid. Hun hadde som vanlig skvaldret som en umoden jentunge. Ingrid Jespersen var en kvinne med mye lyd i seg, den typen som liker å flørte med lastebilsjåfører og rørleggere, en som blir heit av mannfolk med møkk under neglene, men som aldri kommer ut av hiet, som blir værende trygt lenket i sine tørre ekteskap. Jonny var sikker på at uansett om Ingrid visste noe eller ikke, så var hun et bedre menneske enn mannen sin, noe som han sterkt vurderte å fortelle Reidar.

Han frøs fordi han bare hadde på seg olabukser og ikke lange underbukser eller stillongs. Han burde ha tatt på seg det når kvikksølvet krøp ned mot minus tjue grader.

Da drosjen med Folke Jespersen stanset ved fortauet, ventet han til Folke Jespersen hadde betalt sjåføren og stabbet seg ut av bilen. Jonny Stokmo ventet helt til bilen hadde kjørt bort. Han stakk begge hender i lommene på boblejakken og gikk mannen i møte. Folke Jespersen stod først krokrygget på fortauet. Kort etter samlet han frakken rundt seg, satte seg i bevegelse med gammelmannsgange, og tok sikte på inngangsportalen til gården lenger borte. «Å, er det deg,» sa gamlingen og stanset. «Hva er det du vil nå?»

Jonny Stokmo skjønte umiddelbart hvordan dette ville ende. Reidars tonefall, det korte blikket, den avvisende minen. «Ja, takk for sist, du også,» sa Stokmo.

Reidar stirret ham over skulderen, ville forbi.

«Det er noe jeg vil si,» sa Stokmo kort.

«Svaret er nei.»

Han vet hva det gjelder, tenkte Jonny Stokmo. Altså har han tenkt på saken, den har plaget ham, han har ikke vært sikker på hvordan han skal takle dette.

Reidar Folke Jespersen ville forbi og skjøv på Stokmos skulder.

«Det finnes bare én løsning,» sa Jonny Stokmo hardt og stilte seg i veien for ham igjen.

«Gå ut av veien,» sa gamlingen.

«Jeg har bestemt meg,» sa Stokmo. «Og …»

«… Og jeg er lei av babbelet ditt,» avbrøt Folke Jespersen kort. «Jeg skylder deg ingenting – hverken deg eller den døde faren din.»

Folke Jespersen skulle tvinge seg forbi, men Stokmo grep ham i kragen. «Du går ingen steder, gamle mann!»

«Hva behager?»

Denne utviklingen hadde ikke Jonny Stokmo sett for seg, at han skulle komme til å gripe den gamle grinebiteren i kragen. Samtidig som han kjente hvordan den gamle kroppen gav etter for hans egen muskelkraft, ble han også lammet av situasjonen. Reidar var ikke hvem som helst. Det var Folke Jespersen. Lammelsen Jonny Stokmo lot seg overraske av, gjorde at Folke Jespersen lett klarte å daske løs den andres grep. «Hva er det De tillater Dem?»

«Du skal gjøre det godt igjen!» Jonny Stokmo var stadig sint, men kravet kom ikke med samme kraft som han hadde ventet. Sjokket over å kjenne sitt eget raseri forplante seg over på den gamle kroppen, hadde gjort at musklene sviktet, og han kjente seg svak, nærmest vingeskutt.

«Vil du se å krype ned i det stinkende hullet du er krøpet opp fra!» freste Reidar Folke Jespersen. Det dirret i den gamles kjaker. Han rev seg løs. Stokmo ble stående tafatt idet Folke Jespersen med lange klyv rundet hans egen kropp. I det samme stanset den gamle, nesten som om han ombestemte seg. Han grov i lommen etter et par hansker. Med bistert blikk stirret han noen sekunder på hansken, før han dasket til Stokmo i ansiktet, først en gang, så en gang til. «Din simple lømmel!» freste Folke Jespersen og fortsatte mot inngangsportalen tjuefem meter lenger unna.

Da den gamle hadde passert ham, var det som om Stokmo våknet til liv igjen. «Du er en jævla tjuv!» bjeffet han og småløp smidig på korte ben etter den lange oldingen. «Og du slipper faen ikke unna!»

Reidar Folke Jespersen overhørte ham fullstendig. Da de nådde inngangsdøren, ringte han på til sin egen leilighet og ble stående og se ut i været som om Jonny Stokmo overhodet ikke eksisterte.

«Du slipper ikke unna,» truet Stokmo. «Jeg kommer igjen. Og da blir det ikke du som slår noe i trynet på meg, din jævla fascist.»

Det suste i låsen. Reidar Folke Jespersen åpnet. «Gjør hva pokker du vil!» mumlet han og lukket seg inn uten å ofre Stokmo så mye som et øyekast. Døren smalt i fjeset på Stokmo som ble stående og stirret på den. «Din jævel,» bannet han. «Din jævel!» Han rygget ut fra veggen og hyttet med neven mot vinduene i etasjen over.

Nokturne

Da Ingrid Jespersen la seg til å sove den kvelden, gikk hun for første gang på mange år alene til sengs. Hun ble liggende og tenke. Hun husket hvordan den lave januarsolen også denne dagen hadde skåret kald og hvit inn gjennom elskerens soveromsvindu og ned på en pynteting av krystall, hvorfra den hadde sendt den samme fargesprakende viften av spillende lysflekker over sengen, over elskerens ryggtavle og hennes egne lår, idet hun liggende på rygg, med hendene om hoftene til Eyolf, hadde stirret på telefonen som ringte på nattbordet hans. Denne ekle, hvite telefonen som rørte seg i takt med hans rytmiske bevegelser inn og ut av henne, telefonen som aldri holdt opp å ringe, og hun som av en eller annen merkelig grunn visste – mens hun lå slik og fikk hodet taktfast støtt mot sengegjerdet – visste at det var Reidar som ringte. Hun tenkte på timene etterpå, den kvalmende og ydmykende skyldfølelsen som hadde gjort hvert minutt av dagen til en lidelse inntil middagen sammen med Karsten, hans kone og Reidars to barnebarn. Hun tenkte på forandringen som hadde oppstått idet Reidar kom hjem og alle satte seg ved bordet. Hun tenkte på sin egen rolle under middagen, hvordan hun klarte å svelge skamfølelsen, nervøsiteten, og samtidig greide å pansre seg – helt uten å sende sin mann usikre blikk, uten å skjelve på hånden. Dette fikk tankene hennes til å spinne videre. Hun tenkte over tiden sammen med Reidar, tjuefem år av sitt liv i ekteskap med en mann hun forstod at hun egentlig ikke kjente. Reidar, som hadde vært gift før, som hadde vært enkemann da de møttes, enkemann med en sønn som ikke var mye yngre enn henne selv. Hun tenkte over de tjuefem årene hun hadde delt med sin mann, og hun var altså kommet til at de tjuefem årene egentlig ikke hadde ført dem nærmere sammen på det følelsesmessige planet. Telefonsamtalen, hans enetale til henne, hadde vært et krav om underkastelse. Og det at hun helt lydig hadde spilt sin rolle denne kvelden, gjennomført underkastelsen i praksis – gjorde at hun nå fornemmet en liten, men svært skremmende tanke i forhold til sitt eget liv. For selv om det ikke var første gang hun tenkte at det muligens hadde vært feil å si ja til Reidars frieri for tjuefem år siden, så var det første gang hun tenkte at de tjuefem årene kanskje var totalt bortkastet. Denne tanken: å velge seg et bortkastet liv, var så skremmende at hun straks skjøv den vekk. Men selv om hun på sett og vis klarte å skyve tanken bort, var det noe annet som fulgte i kjølvannet av en slik tanke, og som gjorde henne svært urolig mens hun lå og ventet på at søvnen skulle komme snikende. Det var det faktum at hun ble klar over hvor lite hun kjente seg selv. Mens hun lå slik og hørte på lydene i huset, hvordan Reidar av og til passerte utenfor soverommet, og den fjerne mumlingen hans når han snakket i telefonen, fikk hun et anfall av panikk. Anfallet fikk henne til å kaldsvette, hun kastet seg rundt i sengen og bet fortvilet i puten. Den kroppslige uroen var så sterk at hun umiddelbart stod opp fra sengen, snek seg ut på badet og svelget en sovepille av merket Apodorm.

Selv om uroen i kroppen ikke gav seg, merket hun ikke at hun sovnet, hun merket ingenting før hun våknet med et rykk – uten å ane hva hun våknet av, bare at det var noe.

Det var natt ute. Døsigheten framkalt av sovepillen lå som en tung sky over pannen, samtidig som kroppen var spent av skrekk. Opplevelsen av to ulike tilstander – en lammet tilstand og en lysvåken tilstand (hun var ikke i stand til fullt ut å kjenne noen av dem) fylte henne med en trykkende kvalme som festet seg et sted i mellomgulvet. Hun lå stille og kjente angst for det som hun hadde våknet av. Hun lå stiv og helt stille i sengen uten å tore røre seg. Hun torde ikke vri på hodet, fordi hun hadde en fornemmelse av at det var noen i rommet. Noen kunne høre henne puste. Noen som kunne høre dynen knitre hvis hun rørte seg.

Hadde det bare ikke vært så kaldt, tenkte hun og stivnet ytterligere. Luften hun pustet inn var iskald. Luften i soverommet skulle ikke være så kald. Uendelig sakte, for ikke å lage en eneste lyd, vred hun på hodet. Og da sanset hun to ting: Hun oppdaget at døren til soverommet var åpen. Og hun oppdaget at Reidar ikke lå i sengen sin. Lyset fra rommet utenfor skar inn gjennom den åpne døren med en grå skygge som tegnet en bred trapes bortover gulvet og over sengen med Reidars hodepute, kastet et lummert skyggefullt lys videre og avslørte at Reidars dyne lå like urørt og pent oppredd som da hun hadde lagt seg.

Han hadde ikke vært til sengs i det hele tatt. Noe slikt hadde aldri skjedd før. Hvis Ingrid Jespersen inntil nå hadde vært lammet av skrekk, gikk hun fra dette øyeblikket over til en enda verre, enda dypere kroppslig tilstand, en tilstand som fikk kaldsvetten til å bryte ut, som fikk fingrene til å kjennes som stive følelsesnumne pinner. Samtidig som hun lot øynene lete febrilsk fra side til side i rommet, var det en del av henne som steg ut av kroppen, en del av henne som så seg selv ligge slik med vilt blikk, stiv som en pinne i sengen. Den samme delen av henne observerte hvordan kroppen begynte å sette seg opp i sengen. Hva er det du gjør? sa denne delen av henne. Er du gal? Men kroppen hennes hørte ikke etter. Uendelig langsomt beveget hun seg, panisk redd som hun var for å lage lyder, for at noen skulle høre hva hun drev med. Hun blunket tungt fordi hjernen stadig var lammet av sovemedisin. I løpet av to eller tre sekunder kjentes dette marerittet stadig som en drøm. Hadde ikke hjertet hamret så vilt og ukontrollert i kroppen hennes, skulle hun snudd seg over på siden og sovet videre, neddopet. Men det skjedde ikke. Det som skjedde, var at hun satte seg opp og svingte bena ned på gulvet. På tross av sløvheten kjente hun hvordan den kjølige luften i rommet strøk over nattkjolen, trengte inn gjennom fibrene i tøyet og forårsaket en lett, frossen skjelving i kroppen. Og i samme øyeblikk som føttene møtte gulvplankene, fikk hun et nytt sjokk. Det var vått på gulvet. Den nakne foten møtte et kjølig grøss av fukt. Og som om hun hentet krefter fra et batteri eller en dynamo – stadig utenfor seg selv – iakttok hun sin egen lange pekefinger strekke seg mot bryteren på nattbordlampen. Lampen tentes med et tørt klikk og kastet en varm og gul belysning over det brune mahognibordet og videre rundt sengen. På gulvet var det en hvit flekk med snø midt inne i en liten dam av væske. Hun kikket ned på noe hun hadde sett mange ganger. Det var en type flekk som oppstår når noen kommer inn utenfra med snø på skoene. Snøen drysser av inne på gulvet og etter en tid begynner snøen å smelte fordi det er varmere inne enn ute. Nå, i dette øyeblikk, mens hjernen arbeidet langsomt fordi hun stadig var sløvet av sterk sovemedisin, skjønte hun hva som antakelig hadde vekket henne. Noen, et menneske, hadde listet seg inn og stått over sengen og iakttatt henne mens hun sov. Det måtte ha vært Reidar. Men hvor var han nå?

Hun reiste seg opp og vaklet ut gjennom døren til soveværelset. Hun stirret på entrédøren som stod på vidt gap – en åpen dør som slapp inn kulden fra trappen og gjorde leiligheten kald. Hun lukket døren igjen. Samtidig som døren smalt i lås, kom hun til å tenke på at hun muligens ikke var alene.

Hun stirret gjennom den åpne døren innover den mørklagte leiligheten. Tanken på å bevege seg gjennom døren og videre inn i mørket var motbydelig.

Hun snudde seg stivt mot telefonen på det lave telefonbordet og fikk et glimt av seg selv i speilet. En blek skikkelse med døde øyne. Hun sank sammen på krakken ved siden av speilet og lot fingrene taste inn et nummer hun kunne utenat. Det ringte lenge. Det var Susanne som endelig tok den.

Hun hvisket inn i telefonen: «Kan du be Karsten om å komme. Reidar er borte, og jeg tror det er innbrudd.»

Susannes stemme var søvndrukken. «Hva er det du sier?»

«Det er innbrudd. Noen er her og Reidar er borte.»

«Er det noen i leiligheten deres?»

«Jeg aner ikke, men dørene står åpne, jeg våknet av det, du må be Karsten om å komme!»

«Men Karsten er ikke her!»

«Er han ikke der?»

«Nei.» Stillheten ble hengende i telefonen. Hun ante ikke hva hun skulle si. Det var Susanne som burde si noe, som burde forklare hvorfor Karsten ikke lå hjemme i sengen med sin kone. Men Susanne tidde, og Ingrid fikk seg ikke til å spørre om akkurat det. Hun var forvirret, den lammende trøttheten fra sovepillen fikk tankene til å gå altfor langsomt. «Kan du komme hit da, Susanne, jeg er så redd.»

«Barna sover.»

Stillheten som nå ble hengende etter kvinnens svar, gjorde Ingrid enda tyngre til sinns. Hun løftet hodet og stirret ut på den mørke leiligheten hvor farene truet. Hun kremtet og hvisket: «Kan du ikke vekke dem og komme hit?»

«Ingrid,» Susannes stemme virket mer våken nå. «Hva er det du fabler om? Innbrudd? Har du hatt mareritt?»

«Nei,» freste Ingrid og kikket seg panisk over skulderen – fordi denne samtalen var ekkel og fordi noen kunne høre henne. Noen … «Jeg har ikke mareritt. Vil du vekke Karsten så jeg kan få snakket med ham?»

«Karsten er ikke her, sa jeg.»

«Du lyver.»

Ingrid angret øyeblikkelig utbruddet. Men det var for sent. Susannes stemme var kald som is da hun langsomt svarte: «Nei, gamle hysteriske kjerring. Jeg lyver ikke, og Karsten er ikke her. Jeg kan ikke løpe som en tjener for deg. Jeg har to barn som sover og som trenger all den søvn de kan få. Hvis du er redd, så kle på deg, skru på radioen og kok deg en kopp te som du …»

«Susanne, hvor er Karsten?»

«… som du …»

«Susanne, du legger ikke på!»

«… som du drikker til Reidar kommer. Ha det bra.»

Hun stod med ryggen mot veggen og med telefonrøret i hånden. Røret gav fra seg irriterte opptattsignal. Øynene hennes glippet, og hun tok et skritt fram for ikke å miste balansen.

I det samme lød et brak.

Det var en dør som slo, nede i underetasjen.

Det måtte være Reidar. Han var nede i butikken. Hun tok et skritt fram og lyttet. Det var skritt i etasjen under. Det måtte være Reidar. Plutselig hørtes skritt i trappen. Tunge, langsomme skritt. Hun konsentrerte seg. Gikk han på den tunge måten? Kjære Gud, tenkte hun. La det være Reidar. Og nå var noen på vei opp trappen. Skrittene kom nærmere og stanset opp. De stanset utenfor hennes dør.

Del 2

En mann i et vindu

Figurer i frost

«Det er meg.» Stemmen til politiførstebetjent Gunnarstranda skar klar og tydelig ut fra telefonen gjennom stille morgens vinterluft. Stemmen hadde fått den lett opphissede tonen som Frank Frølich hadde lært seg å bære over med.

«Javel,» svarte han, presset mobiltelefonen mot øret og la skjerfet bedre til rette da den kalde snoen som trakk over broen tok nytt og godt tak i ham. «Frognerparken,» forklarte han. Det var iskaldt på fingrene. Han klemte hardt om telefonen og grov både den og fingrene dypere inn i skjerfet. «Jeg har nettopp krysset brua over dammen,» la han til idet han tok fatt på den siste alleen som ledet mot gitterporten og Kirkeveien. Han knep øynene sammen. Kontrastene ble sylskarpe i lyset fra morgensolen, som hang lavt og skar i øynene, som lampen til en tannlege. Her inne i parken hvor veivesenets saltebiler aldri slapp til, lå snøen stadig hvit og ikke gråbrun og seig som ellers rundt i byen.

«Jeg går til fots, selvfølgelig,» fortsatte Frølich lakonisk. Han visste at sjefen akkurat i dette øyeblikk fingret nervøst med en sigarett, at mannen trippet rastløst rundt seg selv, fordi Gunnarstranda aldri ante hvordan han ellers skulle lede strømmen av energi som akkurat nå fosset rundt i lemmene hans. Frank Frølich visste at Gunnarstranda overhodet ikke ville være interessert i det faktum at han hadde sovet over hos Eva-Britt – fordi det i går var fredag og at han, etter en hard og opprivende krangel, følte seg forpliktet til å tilbringe kvelden sammen med henne – eller at han hadde inngått et veddemål med Eva-Britts datter, Julie, om å gå ned fem kilo fram til vinterferien, et veddemål han aktet å vinne, rett og slett fordi han var lei av jentungens mobbing, og at han derfor hadde bestemt seg for å spasere til jobben hver dag, jo kaldere, dess bedre – i den tro at kaloriforbruket økte ved å spasere i sprengkulden. Heller ikke Frank Frølichs personlige opplevelse av Vigelandsanlegget i morgensol ville interessere sjefen hans: Det at Franken likte å betrakte de stive skulpturene som liksom var frosset i en handling, et kast eller et brytetak, at dette kjentes som å bevege seg i et surrealistisk landskap av form, særlig fordi den harde kulden gjorde fryse-metaforen ekstra subtil på en dag som denne.

«Vi har et lik,» sa Gunnarstranda.

«Hvor?»

«Ta til høyre ved gitterporten og labb ned Thomas Heftyes gate. Du ser oss.»

Og dermed ble forbindelsen brutt. Det var så kaldt at neseborene klebet seg sammen. Frank Frølich gjemte underansiktet bak det tykke ullskjerfet; pusten kondenserte og la igjen små isperler på stoffet. Han følte seg som en vandrende trestamme, med tjukk ullgenser, tjukk jakke og stillongs under buksene. På bena hadde han militærstøvler som knirket for hvert skritt han tok i den hardtrampede snøen.

Da han ti minutter senere svingte ned Thomas Heftyes gate, var veien på det nærmeste folketom. Det var nesten ingen nysgjerrige tilskuere, noe som kunne bero på flere forhold: kulden, det at dagslyset kom sent i januar, samt det faktum at en sammenstimling av politibiler foran en bygård ikke nødvendigvis behøver interessere beboerne på beste vest en tidlig lørdag morgen.

Frank Frølich passerte politiførstebetjent Gunnarstrandas nye Skoda Octavia og ålte seg videre gjennom sperringen, men stanset uvilkårlig opp ved synet av liket i utstillingsvinduet. Det var en antikvitetsforretning. Den døde var naken, en hvit kropp plassert i en lenestol – mellom en gammel treglobus og en lyseblå kiste med rester av rosemaling. En kvinne i hvit kjeledress var i ferd med å dekke til utstillingsvinduet med gråpapir. Gjennom en strime i det matte vindusglasset kunne Franken ane konturene av fjeset til politiførstebetjent Gunnarstranda idet mannens brilleglass lynte i morgensolen da de nikket til hverandre.

Inngangen til butikken var stadig stengt. Et blått skilt med gulhvite plastbokstaver på blå filt fortalte om åpningstidene. Butikken holdt stengt på lørdager.

Frølich fulgte strømmen av teknikere inn i en oppgang, der han fant en åpen bakdør til butikken. Butikklokalet var ikke varmt lenger. Den stadige trafikken inn og ut av rommet gjorde at frostrøyken stod om munnen på alle som befant seg på innsiden. Uniformerte politifolk og teknikere i hvite bevernylondresser finkjemmet lokalet. Gunnarstranda satt på huk i den lave utstillingskarmen i vinduet, der han studerte liket i stolen.

En kvinne briefet ham: «Stolen stod der fra før,» sa hun og pekte. «Den har vært til salgs en god stund, visstnok. Noen slepte med seg liket derfra,» hun pekte inn mot den bakre delen av lokalet, «og satte fyren på utstilling her.»

«En eller flere?» spurte Gunnarstranda.

«Umulig å si.»

«Men kan noen ha vært alene om dette?»

Kvinnen trakk på skuldrene uten å tenke seg om. «Aner ikke.»

Kvinnen og Frank Frølich vekslet blikk. Det var tre uker siden han hadde sett henne. Da hadde hun sovet over hos ham.

De slo øynene ned, begge to, samtidig.

«Men du må vel ha en idé,» bjeffet Gunnarstranda iltert.

Hun stirret framfor seg, nølende.

«Hei, Gøril,» sa Frank Frølich. Hun kikket opp, og de hadde ny øyekontakt i to sekunder, noe som straks ble oppfattet av Gunnarstranda og utløste en irritert hodebevegelse.

«Joda,» sa Gøril fort og la til: «Det kan ha vært én, kanskje flere, det er egentlig umulig å si mer om det her og nå.»

Gunnarstranda reiste seg.

En dramatisk lokk av Gørils tykke hår stakk ut under den hvite hetten og skar over pannen hennes, det gav henne et sydlandsk og temperamentsfullt utseende.

Frølich dro blikket til seg og konsentrerte seg om liket, utstillingsvinduet, det koagulerte blodet nedover stolbenet, og den mørke flekken i filten på gulvet. Han prøvde å forestille seg det sjokket han selv ville fått, om han hadde passert forbi i grålysningen. Hadde det ikke vært for blodet, lignet den døde på en figur av pappmasjé. Huden var hvit, og noe som lignet rim hadde lagt seg i kroppens rynker og groper. «Skikkelig gammal mann, jo,» mumlet Frølich og studerte det døde fjeset som lignet en maske.

«Syttini år – ifølge bankkortet,» sa Gøril, denne gang ett hundre prosent formell.

«Kutt?» spurte Frølich og pekte på en rød stripe rundt den dødes hals.

«Jeg lot meg lure, jeg også,» sa Gunnarstranda. «Men det er en hyssing.»

Frank så det i samme øyeblikk: En rød sytråd var knyttet stramt om den dødes hals.

«Graffiti i panna?» spurte Frølich.

«Kryss,» sa Gøril. «Og de er tegnet med tusj.» Hun snudde seg og pekte mot en liten sylinder som lå på butikkgulvet. «Antakeligvis den – det er en sprittusj med riktig farge.»

Gunnarstranda nikket og snudde seg igjen mot den døde og pekte. Frølich fulgte sjefens blikk mot den dødes blodige brystparti. Noen hadde skrevet tall og bokstaver med blå tusj på den dødes bryst – midt mellom brystvortene, som begge var dekket av bustete hår.

Gunnarstranda reiste seg. «Akkurat det får vi ta på obduksjonen.»

Frank Frølichs blikk falt på globusen og en misformet utskjæring av Afrika. Store deler av det afrikanske kontinentet var uten påskrifter.

Gunnarstranda fortsatte inn mellom bordene og stolene i lokalet, Frølich fulgte etter. «Antikviteter,» mumlet han, pekte på en stol trukket med rødt og ropte til Gøril: «Kan jeg ta i denne?»

Hun kikket opp. «Takk for sist,» hvisket hun og forsvant inn gjennom døren til det lille kontoret.

Frank Frølich kom ikke på noe å si.

Gunnarstranda gjespet høyt. «Jeg er trøtt ennå,» mumlet han. «Yttergjerde,» ropte han til en uniformert politimann som lente seg mot en dørkarm lenger inne i lokalet. Yttergjerde kom sjokkende mot dem.

«Fortell Frølich hva vi tror om innbrudd,» sa Gunnarstranda.

Yttergjerde ristet på hodet. «Ingen alarm er gått, ingen ruter knust, ikke et eneste sår i treverket rundt dørene – dessuten ser det ikke ut som om noe er stjålet.» Han nikket mot disken ved døren mot gaten. «Lommebok på plass i jakka, kassa er urørt.»

Frank Frølich ruslet bort til kasseapparatet. Det var av den antikke sorten, med hamret mønster i godset og en skog av manuelle knapper i fronten.

Yttergjerde var en mann med usedvanlig lange armer og digre hender. Nå pekte han med en tjukk og lang pekefinger: «To dører,» fortsatte han. «Inngangsdøra ved siden av utstillingsvinduet der borte er pottetett, avlåst med rullegitteret.» Yttergjerde pekte mot den andre døren: «Den veien fører ut til oppgangen. Den var ulåst da vi kom.»

Gunnarstranda trakk opp en hjemmerullet sigarett fra frakkelommen og begynte å fikle med den. Frølich registrerte at den var fiklet med før, den var i ferd med å gå i oppløsning.

Yttergjerde kom mot dem. «Det var én ting jeg glemte,» mumlet han. «Det var ei frue som går med avisa som oppdaget liket. Hun lurer på om hun kan gå.»

Yttergjerde pekte på en tafatt skikkelse med stritt hår og pannelugg over et sett trill runde briller. Hun stod med hendene dypt begravet i lommene på en bobledress.

«Ta navn og adresse,» sa Gunnarstranda kort.

«Gubben – liket – Reidar Folke Jespersen eide butikken,» sa Yttergjerde hviskende. «Han og kona … kjerringa hans …» han pekte mot taket: «De bor i leiligheten.» Han gjorde et kast med hodet. «I etasjen over.»

Gunnarstranda nikket tankefullt. «Presten?»

«Kom for en halv time siden og er stadig der oppe,» nikket Yttergjerde.

«Kona …» fortsatte Yttergjerde hviskende, «… var helt grå av sjokk. Hun måtte legge seg nedpå, men det var før presten kom.»

Yttergjerde forflyttet seg til kvinnen som hadde funnet den døde.

Frank Frølich gjespet og tok en runde for å kikke etter Gøril. Til slutt så han henne. Hun kom ut fra det lille kontoret innerst i lokalet.

«Ja?» sa hun.

«Selv takk,» sa Frank Frølich og følte seg dum.

Hun kikket opp med skrått blikk. «Interessert i åstedet?» spurte hun svakt smilende.

«Ja takk.»

«Gå etter lyden,» flirte hun og skar en grimase straks Gunnarstrandas iltre røst lød inne fra det lille kontoret: «Frølich!»

«Ja?»

«Her,» mumlet Gunnarstranda irritert og pekte på gulvet foran skrivebordet. Teppet hadde suget opp en mengde blod. Ved siden av blodflekken lå en bajonett med rester av rødt i blodranden.

Frank Frølich vekslet nok en gang blikk med Gøril før han kikket ned på bajonetten. Kort etter ble de avbrutt av en alvorstung og uniformert politimann som stilte seg i døren og gav tegn til Gunnarstranda. «En viss Karsten Jespersen,» mumlet politimannen. «Og han insisterer på å komme inn.»

*

Mannen som møtte dem ute i trappen, var blek og hadde rykninger i haken, ticks, som tydeligvis var utslag av en nervøs lidelse. Det så ut som om han ville riste av seg små insekter på kinnet.

«Gunnarstranda,» presenterte politimannen seg, med hodet lent tilbake idet han mønstret den andre. «Politiførstebetjent, drapsavsnittet.»

Karsten Jespersen var iført en dress av cordfløyel under vinterfrakken. Skikkelsen var høy og mager, tynnhåret, og med en liten, smal munn og svært vikende hake, som på det nærmeste forsvant i et trekkspill av rynker og hudfolder hver gang kroppen gav etter for de periodiske krampene i underansiktet.

«Ja,» sa politimannen til slutt og kikket seg rundt i den smale trappehallen. «Er det noe sted vi kan sette oss?» spurte han.

Karsten Jespersen summet seg og nikket mot døren inn til butikkontoret. «Vi har et kontor der inne.»

Politiførstebetjent Gunnarstranda ristet sørgmodig på hodet. «Vi kan dessverre ikke tillate trafikk – på åstedet.»

Jespersen ble tafatt stående og stirre på ham.

«Jeg forstår det slik at din far bodde her i gården?»

Karsten Jespersen kikket oppover trappen, som om han overveide noe. «Dere kan vel bli med,» sa han til slutt, og gikk foran. Trampingen fra tre menn på marsj oppover trappene gav gjenklang mellom veggene. Da de nådde avsatsen, ble Karsten Jespersen stående og lete gjennom lommene sine etter nøkler. «Et øyeblikk,» mumlet han. «Dere skjønner …» han fant endelig et knippe, halte det opp og fomlet etter riktig nøkkel: «Ingrid, min fars kone – jeg har så vidt snakket med henne på telefonen.»

Frølich nikket forståelsesfullt til Jespersen, som forsvant inn i leiligheten og lukket døren forsiktig bak seg. Trappeavsatsen var omtrent tre meter bred. Opprinnelig hadde det vært to dører inn til to leiligheter, men dør nummer to var stengt av. Den manglet dørhåndtak, og den var malt i samme farge som veggen for øvrig. I nisjen foran den avstengte døren var det plassert en grønn plante som trivdes dårlig i en rødbrun terrakottapotte.

«Hele etasjen for seg selv,» mumlet Frølich.

«Enken – Ingrid – har visst brutt sammen,» mumlet Gunnarstranda med lav stemme.

Straks etter viste Karsten Jespersen seg i døren. «Kom inn,» mumlet han lavt, som om han var redd for å bli hørt. «Det er en dame fra legesenteret her, og presten, da. Men vi kan sitte uforstyrret inne på mitt gamle værelse.» Han holdt døren åpen og kremtet sjenert. «Hvis dere vil være snille og ta av dere på bena?»

Gunnarstranda dro ned glidelåsen på sine gamle botforer og spente dem av seg. Under botforene hadde han på seg blankpussede sko av lær. Han ble stående og betrakte Frølich som tungpustet falt ned på kne i sitt polster av vinterklær. Med håret i tjafser nedover pannen løsnet han lissene i de slitte militærstøvlene, slet dem av seg, og avslørte at han hadde på to ullsokker av forskjellig farge. Jespersen åpnet døren og lenger unna kunne de høre stemmer som snakket lavt sammen.

Gunnarstranda kikket seg rundt. Et speil dominerte entreen. Det gikk fra gulv til tak, trerammen var forgylt. I glasset var det flekker av elde, avflasset maling. Speilet fanget inn tre innrammede fotografier som prydet motsatt vegg. Gunnarstranda snudde seg og studerte bildene. Det var fotografier av stramme unge menn i canvas og vadmelsnikkers, kjekke krøller i pannen og med sten-gun løselig hektet over skulderen. «Slottsplassen … frigjøringen,» sa Gunnarstranda til mannen i døren. «Noen i slekta som er representert?»

Karsten Jespersen nikket. «Min far,» sa han og pekte på en ung atlet i hvilestilling foran slottet.

Gunnarstranda studerte fotografiet. «Javisst,» sa han og tok brillene av for å studere mannens trekk nærmere. «Det ser jeg jo nå.»

«… Skal vi …» Karsten Jespersen holdt døren åpen.

De labbet gjennom en stue møblert med tunge tremøbler og videre bort til en skyvedør som den unge mannen åpnet. De forserte et nytt værelse hvor de passerte et digert spisebord. På veggen hang et svært maleri med nasjonalromantisk motiv: en fjord, sollys som falt over fjellet og ned på en fjellgard der bunadkledde budeier bar på bøtter med åk over skuldrene.

Mannen i cordfløyelsdress ledet an videre mot en ny skyvedør som han åpnet nølende. Han snudde seg mot dem og kremtet: «Altså, her – hvor jeg vokste opp.»

Gunnarstranda fulgte etter Karsten Jespersen inn. Værelset var på to ganger tre meter, det lignet en krysning av gutterom og ungkarshybel. Et skrivebord stod plassert under vinduet langs den ene kortveggen. En sovesofa var det andre møbelet i værelset. På veggen over sofaryggen hang familiebilder. Karsten Jespersen tok plass i svingstolen ved skrivebordet. «Vær så god, sitt,» sa han og pekte på den lave sofaen.

Gunnarstranda ble stående.

Frank Frølich måtte bøye nakken for ikke å slå skallen i dørkarmen da han sluttet seg til dem. Værelset virket plutselig trangt. Frølichs jakke, antakelig størrelse XXL, hang på ham som en konfirmasjonsblazer på en vintønne. Ansiktet som gjemte seg bak det uryddige skjegget, var som alltid preget av uttrykksløs ro. Under jakken hadde han en stripete genser. Han dumpet ned i sofaen. Da han la bena over kors, kolliderte føttene hans med motsatt vegg.

Gunnarstranda stirret på Frølich, deretter på Karsten Jespersen.

«Spør i vei,» sa Karsten Jespersen med lav, nesten hviskende stemme.

Politiførstebetjenten snudde seg, skrittet demonstrativt over Frølichs olabuksekledde ben og marsjerte ut gjennom døren og tilbake til spisestuen: «Har familien bodd her lenge?» ropte han derfra.

«Så lenge jeg kan huske,» svarte Jespersen, reiste seg skyndsomt og gikk til døren. «Siden en gang på femtitallet.» Han betraktet politiførstebetjenten nervøst: «Vil du ikke komme hit?»

«Nei,» svarte Gunnarstranda kort. Han ble stående og stirre tankefullt på det digre maleriet med motiv av fjord og budeier. Rammen var bred, gullbelagt og med utskjæringer. Han snudde seg og dro ut en av stolene fra spisebordet. «Jeg sitter her, du der inne – så kan vi rope til hverandre.»

Jespersen ble stående i døråpningen, han hadde fått et sørgmodig uttrykk i fjeset. De kontinuerlige og nervøse rykningene i underansiktet fikk haken til å dirre svakt.

«Hva arbeider du med?» spurte politimannen.

«Jeg bestyrer butikken – under her.»

«Og din far?»

«Han driver … drev det administrative.»

«Og det vil si?»

«Regnskap, budsjett – vi har et lager …»

«Fortsett,» sa Gunnarstranda tålmodig da den andre falt i staver.

«Ja, vi har lokaler både i butikken her og på Ensjø … et lager og kontor.»

«Jeg vil gjerne kikke på det lageret.»

«Selvfølgelig. Det ligger i Bertrand Narvesens vei.»

Gunnarstranda nikket langsomt. «Men jeg kunne trenge en nøkkel,» kom han fram til.

Karsten Jespersen kvakk. «Nå?»

«Har du noe imot at vi undersøker stedet?»

«Selvfølgelig ikke.» Karsten Jespersen slapp taket i dørkarmen, heiste på skuldrene og krysset gulvet. Han satte seg i en av stolene ved spisebordet og ble sittende med ryggen mot maleriet – vis-à-vis politimannen. Han lette i lommene, dro opp nøkkelknippet og lette fram en kort yalenøkkel som han løsnet fra knippet. «Det er bare å låse seg inn …»

Gunnarstranda tok imot nøkkelen og stakk den i lommen. «Og dere selger antikviteter, brukte ting?»

Jespersen sukket tungt, grep med hendene om begge tinninger og ble sittende og henge med hodet og blikket stivt festet mot bordplaten. «Dette er helt jævlig,» sa han til slutt. «Jeg føler at jeg stabber omkring i bomull. Jeg skulle sikkert ha undersøkt om noe var stjålet der nede …»

«Det kan du gjøre når vi er ferdige.»

Jespersen stirret forvirret tilbake. Hodet hans dirret inntil han slo blikket ned, oppdaget en flekk på den blanke bordplaten og gned på den med pekefingeren. «Det eneste jeg vet er at han er død,» mumlet han.

«Han ble drept,» sa Gunnarstranda. «Vår jobb er å kartlegge de faktiske forhold,» la han ettertenksomt til og kremtet. «Men du og familien skal selvfølgelig få full beskjed.» Han rettet ryggen og la det ene benet over det andre.

Frank Frølich hadde endelig fått buksert seg ut av det trange gutteværelset og sluttet seg nå til dem. Han satte seg forsiktig ned ved spisebordet, hektet av seg sin svære jakke og fikk lagt notatblokken på bordet.

Gunnarstranda skakket på hodet og sa: «Det gjør alt mye tyngre for de etterlatte at et sorgbudskap følges av etterforskning. Men jeg håper du og din familie har forståelse for vår rolle i dette.»

Karsten nikket fraværende.

Gunnarstranda kremtet. «Hvordan er det i bransjen?»

«Hva mener du?»

«Hva slags antikviteter selger dere?»

«Eksklusive ting for det meste.»

«Og det vil si?»

«Det behøver ikke å være knyttet opp mot spesielle stiler eller design, det dreier seg om tingen som sådan, selve tingen, hvis den er i god stand, hvis den har appell, det kan like gjerne være en Remington skrivemaskin fra tjuetallet som et velholdt tebord fra victoriatiden, vi vurderer tingen som sådan …»

Gunnarstranda nikket. «Hva med bøker?»

«Nei.»

«Jeg så Thackeray i en av hyllene vi passerte.»

Karsten Jespersen kostet på seg en liten gest. «Du så dem? Det var observant. Ja,» nikket han. «Men bøkene her i huset er Ingrid sine, hun er glad i å lese. Men vi driver generelt ikke med bøker … det er ikke penger i bøker – for oss, altså, vi driver ikke antikvariat.»

«Hvordan anskaffer dere ting?»

«Oppkjøp, auksjoner … import … vel … megling er muligens et bedre ord. Vi holder oss til høyprissegmentet.»

«Og det er?»

«Hva?» spurte Jespersen forvirret.

«Hva er høyprissegmentet?»

«Alt mulig egentlig. Vi kan like gjerne tilby varer fra England, Tyskland som fra Gudbrandsdalen.»

«Hva med eksport?»

«Ingenting.»

«Hvor gammel var faren din?»

«Syttini, han ville fylt åtti i mars.»

«Og han var i full vigør?»

«Jada – som en femtiåring, jobbet hver dag.»

«Sprek mann.»

Karsten Jespersen dro leppene opp i en sardonisk grimase. «Det kan man si.»

«Hadde han planer om å gi seg?»

«Nei.»

Svaret kom kontant. Ingenting ble lagt til. De to politimennene vekslet blikk.

«Et familieforetak?»

«Det kan man si.»

«Er det et tap for forretningsdriften, at han er død?»

«Selvfølgelig.»

«Hvem velger varer til butikken, du? Faren din?»

«Jeg.»

«Du alene?»

Karsten Jespersen nikket og la til: «Han var selvsagt engasjert i det arbeidet, men konsulterte alltid meg. Jeg har generelt god kontakt med kunder. Det er liksom slik arbeidsfordelingen har vært.»

«Hva slags mann var faren din?»

Karsten Jespersen hevet pannen spørrende.

Gunnarstranda gestikulerte: «Var han en snill mann? En bestemt mann? En som hadde fiender?»

«Selvfølgelig ikke.»

«Hadde han fiender?»

«Ingen jeg kommer på umiddelbart.»

«Noen som stod i motsetningsforhold til faren din?»

«Mange – til og med jeg stod i motsetningsforhold til ham – på sett og vis.»

«Hvordan?»

«Det var hans karakter. Du vet – en slags sjuende far i huset – typen som bestandig får det siste ordet.»

«Også privat?»

«Privat og hva forretningen angikk.»

«Hvilken posisjon har du nå? Blir det du som tar over?»

«Det skulle jeg anta – butikken er et A/S, og administrativt spiller arveoppgjøret mindre rolle.» Han kremtet. «Men det er jo bare jeg som kan denne butikken … som kan den,» gjentok han mumlende og stirret tankefullt framfor seg.

«Hva syntes du om at faren din ikke ville pensjonere seg?»

«Du lurer på om jeg ikke fikk nok tillit?» Karsten skar en skjev grimase.

Gunnarstranda svarte ikke.

«Det er mulig man kan se slik på det,» fortsatte den andre og la til: «En del av det bildet har å gjøre med min person, jeg er ikke bare knyttet opp mot forretningen – jeg har en liten sidekarriere å ta meg av …» Han kremtet sjenert. «Jeg forsøker å få til litt skriving på si – freelance – og det tar tid.»

«Freelance?»

«Jeg skriver små artikler for ukeblader … prøver av og til på noen noveller også. Slikt krever tid og oppmerksomhet.»

«Du skriver under ditt eget navn?»

«Ja.»

«Du var altså bare glad til for at faren din holdt koken og ikke trakk seg tilbake?»

Karsten Jespersen sukket. «Hva skal man si? Det er klart han gjorde en verdifull innsats, men han burde vel funnet på noe annet.» Han nølte. «Eldre mennesker bør jo det, hvile, nyte livet på andre måter – men ikke han – jeg tror han var lykkelig, jeg mener … ved å være i vigør som du kalte det.»

Gunnarstranda nikket langsomt.

«Ingen ville finne på å be ham trekke seg tilbake,» la Karsten Jespersen til. «Han trivdes med å jobbe.»

«Vet du navnet på noen som stod i motsetningforhold til faren din?»

«Det ville vært enklere å svare på hvem som ikke gjorde det. Min far var besluttsom og … stridig,» kom Jespersen fram til etter å ha lett etter ordet.

«Så faren din var en vanskelig person, kranglete?»

«Si heller at han var en bestemt person. En sterk person. Unnskyld meg, men det føles underlig å snakke om ham på denne måten.»

«Han bodde i denne leiligheten, sammen med din mor?»

Karsten Jespersen nikket og skar en brydd grimase. «Hun er ikke min mor, hun er min fars ektefelle.»

«Din mor? Lever hun?»

«Nei. Hun døde da jeg var liten,» la han til da politimennene tidde. «Far giftet seg med Ingrid for over tjue år siden, og hun er egentlig ikke mer enn sju år eldre enn meg, du forstår sikkert at det høres rart ut når du omtaler Ingrid som min mor.»

«Har du søsken?»

Jespersen ristet på hodet.

«Du er altså eneste arving?»

«Ingrid arver selvfølgelig også, og testamentarvinger, hvis de finnes.»

«Men det vet ikke du noe om?»

«Hva da?»

«Om han har skrevet testament?»

«Det tror jeg ikke, jeg har i alle fall ikke hørt om noe testament. Men jeg kan gi deg telefonnummeret til advokaten han brukte. Hun bør vite det.»

«Var faren din en rik mann?»

«Hva mener du med rik?»

«Var han kjent for å ha mye penger?»

Karsten Jespersens hode dirret lett. «Det kan jeg da ikke tro. Han hadde pensjon – han hentet ikke ut noe særlig lønn, utbytte delte han med mine to onkler – Arvid og Emmanuel. De var tre eiere, tre brødre … og så er det vel en del midler på konto, denne leiligheten …»

«Mange verdifulle ting?»

«Tja,» Karsten Jespersen smilte et skjevt og skrått tuskhandlersmil: «Enkelte klenodier finnes jo …»

«Formuen, eller arvelodden, er altså knyttet opp mot løsøre i leiligheten og forretningen?»

«Jeg har ikke gjort meg så mange tanker om dette …»

«Men du må du vel vite noe om din fars formue?»

«Tja … jeg vil anta at verdiene ligger i leiligheten og løsøre som du kaller det, litt kunst og ja – diverse bankinnskudd.»

Politimannen byttet emne: «Vi har forstått at det første Ingrid Jespersen gjorde etter å ha bekreftet den dreptes identitet, var å ringe deg?»

«Ja. Jeg kom så fort jeg kunne.»

Gunnarstranda nikket langsomt.

«Hun ringte oss tidligere på natten også.» Jespersen smilte unnskyldende. «Ingrid ville ha tak i meg – egentlig. Hun hadde våknet av at pappa ikke lå i sengen. Da tenkte hun med en gang på innbrudd nede – altså – i butikken. Men Susanne, kona mi, fikk beroliget henne, så hun gikk tilbake og la seg.»

Gunnarstranda betraktet ham og gjentok hva mannen nettopp hadde sagt: «Hun våknet alene i natt, ringte etter deg, men snakket med din kone, som fikk sendt henne tilbake til sengen. Hvor mye kan klokken ha vært da hun ringte i natt?

«Halv tre.»

Gunnarstranda stirret framfor seg. «Vi kommer til å snakke med fru Jespersen om disse hendelsene også, men hvorfor ringte hun dere midt på natta?»

«Det har vært en mengde innbruddsraid i strøket her, vi har faktisk …» Jespersen sukket tungt, «… vi har faktisk gått og ventet på noe slikt.»

Gunnarstranda kremtet. «På hva?»

«Innbrudd.»

De to politimennene betraktet ham.

Karsten Jespersen kremtet usikkert.

Gunnarstranda ventet enda en stund før han spurte: «Har dere satt i verk konkrete tiltak i butikken for å unngå innbrudd?»

«Vi har det obligatoriske rullegitteret i vinduene mot gaten, og vi har selvsagt alarm. Det nye var vel at pappa av og til kunne ta sine inspeksjoner i tillegg.»

«Det har ikke gått noen alarm i natt.»

«Neivel,» sa Karsten Jespersen usikkert.

«Hvor tror du din far befant seg da Ingrid våknet alene i natt?»

«Det er vel ganske opplagt, er det ikke? Han var der nede.» Jespersen hamret tuppen av pekefingeren lett mot bordplaten. «Der nede, i butikken.»

«Midt på natten?»

«Selvfølgelig.»

«Men ville ikke det være merkelig at han styrte rundt der nede midt på natten, din far var tross alt nesten åtti.»

«Min far var et usedvanlig menneske.»

Gunnarstranda nikket og tenkte. Til slutt kikket han over mot Karsten Jespersen som stirret tomt ut i rommet. «Hvor var du?» spurte politimannen lett.

«Hm?»

«Hvor var du da Ingrid ringte i natt?»

Jespersen stirret like tomt ut i rommet. «Det er ganske merkelig,» sa han lavt. «Min far ligger død i rommet under oss. Det er ikke lett å sortere, følelser mener jeg, sorg, savn …» Han tidde og trakk pusten før han sukket tungt og fortsatte: «Ingrid, min fars kone, har besøk av en prest. Jeg sitter her, sammen med politiet – her rundt bordet hvor vi spiste middag i går kveld, hygget oss, og nå, her, sitte her og forsøke – ikke bare å framkalle bildet av min egen far for meg selv – men å formidle dette bildet videre til dere.»

Han foldet hendene på bordet. «Men jeg merker jo en stemning her, nå – en følelse av, kanskje ikke akkurat fiendtlighet, kanskje mer noe forretningsmessig korrekt. Men det som demrer akkurat nå, er at jeg hele tiden, mens jeg har lett etter hva jeg egentlig føler, i det kaoset jeg kjenner inni meg, det jeg hele tiden har gruet for så lenge vi har snakket sammen – er akkurat det spørsmålet: Hvor var du? Hvor jeg var? Plutselig har svaret på det spørsmålet fått en form for betydning, et innhold som jeg aldri tidligere har tenkt rekkevidden av.»

Han tidde. Politimennene vekslet blikk. Jespersen ble sittende og tygge ettertenksomt på underleppen. Han gjorde ingen mine til å fortsette.

Det ble Gunnarstranda som brøt stillheten. Han kremtet, noe som fikk den andre til å løfte hodet. «Hvor var du?» gjentok politimannen og stirret ham inn i øynene.

«Jeg var hjemme. Det er ikke første gangen vi får slike oppringninger. Susanne visste at Ingrid ville mast og mast for å hale meg ut av sengen og hit. Ingrid er litt panisk anlagt og har dessuten en sykelig bekymring for faren min.»

«Hørte du telefonen?»

«Nei. Jeg sov.»

«Dere diskuterte altså ikke Ingrids telefon – etterpå?»

«Nei, det vil si, vi snakket om det i dag tidlig.»

«Men din kone, hun ble ikke alarmert av Ingrids redsel da hun ringte i natt, avfeide hun det som visvas?»

«Selvfølgelig ikke, men Ingrid var … Ingrid er … hun er noe hysterisk til tider.»

Gunnarstranda nikket. «Vet du om din far har mottatt trusler fra enkeltpersoner i det siste?»

«Nei, det vil si …»

«Ja?»

Jespersen la begge hendene flatt på bordet. «Det er en sak som er litt delikat,» begynte han.

Gunnarstranda nikket høflig.

«Vi hadde en mann på Ensjø – som var tilknyttet lageret. En mann som har vært hos oss så lenge jeg kan huske – Jonny.»

«Jonny – hva mer enn Jonny?»

«Han heter Jonny Stokmo. For noen uker siden skjedde et eller annet, jeg vet ikke hva det var. Det skjedde noe som førte til at min far gav Jonny Stokmo avskjed på grått papir.»

«Han ble sparket?»

«Jonny måtte gå på dagen etter å ha blitt hyret inn – ja, i årevis.»

«Så vi har et motsetningsforhold som er ganske ferskt?»

«Jeg aner ikke. Ingen av dem snakket om det. Men jeg antar det må ha vært svært alvorlig og svært privat – hvis ikke ville jeg visst hva som var skjedd.»

«Har Stokmo henvendt seg til deg om dette?»

«Nei.»

Det ble stille en lang stund, inntil Jespersen fortsatte: «Det var derfor jeg antok at dette forholdet – krangelen – var helt privat, mellom dem, ellers ville jeg ha visst hva det gjaldt.»

«Vet du om Stokmo truet din far?»

«Nei. Det eneste jeg vet er at Jonny var på døren i går.»

«Når?»

«En halvtimes tid før min far kom hjem ved sjutiden.»

Gunnarstranda nikket langsomt for seg selv.

«Klokken nitten hundre?» spurte Frank Frølich med løftet penn.

«Litt senere, omtrent kvart over.»

«Hva lever Stokmo av nå?» undret Gunnarstranda.

«Jeg vet ikke … han har en sønn som driver et slags verksted på Torshov, det er mulig han jobber der.»

De tidde igjen. Frank Frølich kremtet. Han bladde i notatblokken sin. «Du sier …» mumlet han. «Du sier at din far hadde gjester her i går. Hvem var det?»

«Det var ikke noe selskap. Det var en middag, vi ble invitert hit, jeg mener: Det var meg, min kone og barna.»

«Hvor lenge var dere her?»

«Ja, vi begynte først litt over sju. Min far kom sent, ikke før kvart over sju. Vi dro hjem rundt elleve.»

«Hvor hadde han vært fram til klokken sju på ettermiddagen?»

«På Ensjø, kontoret.»

«Er du sikker?»

«Ja, han var sjelden andre steder.»

«Pleide han å arbeide så sent?»

«Han arbeidet bestandig.»

«Det var altså ikke uvanlig at han arbeidet så sent?» spurte Gunnarstranda.

«Det var hverken vanlig eller uvanlig. Det hendte at han var sen. Men akkurat de tingene vet nok Ingrid mer om enn meg.»

Gunnarstranda ble sittende i taushet og stirre framfor seg en stund. «Er det mye våpen for salg i denne butikken?»

«Noe. Og det er en av de viktigste grunnene til å ha rullegitteret. Antikke våpen er etterspurte samleobjekter.»

«Hva slags våpen hadde dere inne?»

«En muskett, en hellebard, noen munnladningspistoler, diverse stikkvåpen …»

«En bajonett?»

«To stykker, hvordan det?»

*

De ble avbrutt av et brak fra en dør som smalt opp, etterfulgt av klaprende føtter. En liten gutt kom løpende inn. Han kunne være tre–fire år. Han hadde på seg en blå snekkerbukse og trøye med flekker på brystet. Han stanset brått ved synet av mennene rundt bordet, men fortsatte etter noen sekunders nøling, og marsjerte bort til Karsten Jespersen, som stirret forvirret på ham. Gutten hadde lyse krøller, ansiktet var rundt og åpent og prydet av en snørrete nese. Han stakk flere fingre på sin venstre hånd inn i munnen mens han strøk seg sjenert mot farens kne. «Farfar er blitt død,» sa han til Gunnarstranda.

«Det ser ut til at Susanne også er kommet,» sa Jespersen unnskyldende og henvendte seg til gutten: «Hvor er mamma?»

Den lille gutten ignorerte ham. Han løftet sin høyre neve mot Gunnarstranda. «Min,» sa den lille gutten.

«Benjamin,» sa Karsten Jespersen og blunket til politimannen.

«Bare min,» sa gutten som het Benjamin og viftet neven mot Gunnarstranda igjen.

«Få se,» sa faren. «Har du en penge?» Karsten Jespersens smil var stivt, anstrengt og han holdt bydende fram sin egen hånd. «Skal pappa få pengen?»

«Farfar er blitt død,» gjentok gutten og snudde seg mot faren sin med store, runde øyne. «Helt død.»

«Ja,» sa Karsten Jespersen og blunket konspiratorisk til begge politimennene. «Skal pappa få se pengen du har?»

Gutten ristet på hodet.

«Skal pappa få se?»

«Nei,» sa gutten.

«Jeg tror vi er ferdige foreløpig,» sa Gunnarstranda henvendt til Frank Frølich.

«Skal pappa få pengen?»

«Nei!» skrek gutten med en stemme som skar som en hvinende sag gjennom luften.

Karsten Jespersens blikk var blitt faretruende irritert. «Skal pappa få pengen?» Han grep etter den lille guttens hånd igjen.

«Nei!» skrek gutten like skjærende. «Pappa er dum.»

«Pengen!» gjentok faren bryskt, grep den lille guttens hånd og tvang fingrene opp én etter én. Gutten kjempet imot. Fingrene var hvite, og den lille gutten gråt. Han hev med hånden. Noe som lignet en brosje eller hattenål smatt ut av hånden hans og falt på gulvet.

«Hysj nå,» sa Karsten og var bare smil igjen. «Det var ingen penge, jo! Det var ingen penge!»

Karsten Jespersen grep nålen og holdt den opp foran Benjamin. Den var mørk og med innviklet motiv. Gutten hadde sluttet å gråte. Han gned seg i øynene.

De to politimennene vekslet blikk.

«Få den,» sa gutten og grep etter smykket. Faren trakk hånden lynfort til seg og lo høyt mens haken rykket nervøst til.

Gutten gav fra seg et nytt hvinende skrik.

«Ta den da,» bjeffet faren hans irritert og gav brosjen fra seg.

Gutten sutret med lav stemme og tok imot.

«Skal vi gå?» sa Karsten Jespersen og reiste seg brått opp.

*

På veien ut stanset Gunnarstranda foran et digert vitrineskap med brune og blå skinnkledde bokrygger bak glasset. Karsten Jespersen stanset høflig og ventet. Den lille gutten løp ut gjennom neste dør.

Også Frølich stilte seg opp for å studere noen små, hvite figurer i en glassmonter på veggen. Først trodde han det var vanlig nips, men han skvatt da han så hva de små figurene forestilte. Det var kinesisk hardcore: detaljert utskårne menn og kvinner i heftig seksuell lek. Men det stanset ikke der; en kvinne kopulerte villig med en sebra, en annen kvinne hadde sex med en skilpadde. En av figurene forestilte to bredt smilende menn som lå sammenkveilet og poserte mens de masturberte hverandre. Figurene overlot ingenting til fantasien, og de var skåret ut med en detaljrikdom som Frølich aldri hadde sett maken til.

«Jøss,» mumlet han.

Karsten Jespersen stirret overbærende på ham. «Kinesiske samlerobjekter,» sukket han og la til: «Elfenben, den ene er forresten neshorn.»

«Er de antikke?»

«Selvsagt.» Karsten Jespersen gikk bort til skapet og pekte på kvinnen og skilpadden. «Den er tusen år gammel.»

Franken kikket på ham. Jespersen stod med armene foldet foran brystet, og med et utålmodig uttrykk i det lett dirrende ansiktet.

«Hva symboliserer disse greiene?» spurte politimannen.

«Hva behager?»

«Symbolikken,» lurte Frank Frølich på.

Jespersen slo ut med armene. «Det er kunst. De betyr ingenting.»

«Men disse motivene,» insisterte Frølich og pekte på kvinnen og skilpadden. «De må jo symbolisere noe.»

Jespersen irritert: «De betyr ingenting. Enten synes du de er vakre, eller du synes ikke det.»

Franken studerte figurene igjen. Ingen tvil om at de var vakre. Seksualiteten var framstilt på en humoristisk måte, med vekt på menneskekroppens estetikk – uansett hvor fantasifullt selve akten var framstilt. Figuren som Karsten Jespersen hadde betegnet som neshornmateriale bestod av en atletisk utført gruppesex. En serie med svært glade mennesker var flettet i hverandre i en seksuell lek som knapt virket gjennomførlig ut fra et fysiologisk perspektiv. Dette betyr, tenkte han, dette betyr at jeg vet svært lite om Kina.

«Er de dine?» spurte han Karsten Jespersen.

«Nei. De hører til her, i huset.»

«Er de mye verdt?»

«Selvfølgelig.»

«Hvor mye da?» Han rettet ryggen idet den ene døren brått ble åpnet av en middelaldrende kvinne som kom inn.

«Der er du,» sa hun til Jespersen. «Du må se etter barna dine, jeg orker ikke …» Hun holdt inne da hun oppdaget de to politimennene.

Gunnarstranda rakte henne hånden. «Politiførstebetjent Gunnarstranda. Drapsavsnittet.»

Kvinnen grep hånden hans. Frølich kunne straks konstatere at hun en gang hadde vært svært pen, og at hun stadig tok seg godt ut, selv om ansiktstrekkene begynte å bli markert av knapt synlige furer og aldersrynker. Hun var slank, og Frølich var noen sekunder usikker på hva det egentlig var som gjorde henne så tiltrekkende – det renskårne ansiktet under den smarte frisyren eller figuren og de flotte leggene. Det var det siste, kom han fram til, framtoningen, ryggen som var svai som en skolepikes og kjolen som strammet på de riktige stedene.

Jespersen ville si noe. Men Gunnarstranda kom ham i forkjøpet. «Ingrid Folke Jespersen?»

Hun nikket.

«Må jeg få kondolere.»

Hun nikket igjen, og ble stående og stirre den jevngamle politimannen rolig inn i øynene. Det var han som ikke slapp hånden hennes, fant Franken ut.

Han tok et skritt fram og rakte henne hånden: «Frank Frølich.»

«Vi var på vei ut,» sa politiførstebetjent Gunnarstranda beroligende. Men hun hørte ikke hva han sa. De to politimennene fulgte blikket hennes. Hun stirret på Karsten Jespersen og øynene hennes var i ferd med å renne over. «Karsten,» hvisket hun stille og sørgmodig. Det var fortvilelse pakket inn i det nesten lydløse utbruddet. Hun stirret på ektemannens sønn, som stirret stivt tilbake. Han kjempet med å kontrollere sine følelser. Hun lot sine flomme fritt. Karsten Jespersen var sentrum for alles oppmerksomhet; kvinnen og de to politimennene stirret på ham som om han skulle si noe forløsende.

«Han misunner deg Thackeray,» stammet Jespersen fram, og pekte på Gunnarstranda.

Tre hoder snudde seg mot politiførstebetjenten, som iakttok enken og hennes stesønn svært lenge før han påtok seg oppgaven med å kvele stillheten: «Javisst,» sa Gunnarstranda liketil og nikket mot vitrineskapet. «Men jeg fant ikke Barry Lyndon.»

«Jeg syntes alltid den gjorde seg best på film,» sa kvinnen i døren automatisk.

Den kunstige stillheten ble fortsatt hengende mellom veggene. Ingen sa noe. Alle stirret på henne. «Vel, du har rett,» sa hun endelig. «Barry Lyndon mangler. Til Reidars store irritasjon. Han var perfeksjonist, skjønner du, og kunne aldri begripe at jeg ville ha en bokserie som ikke var komplett.»

«Har du noen minutter?» spurte politiførstebetjenten.

«Han hadde lite glede av lesing, Reidar,» la hun til og ble stående og se tankefullt framfor seg.

Det hadde skjedd en endring i stillheten. Det som hadde vært av usagtheter og energi mellom henne og stesønnen, var ikke lenger til stede i rommet.

«Jeg har ikke veldig lyst til å snakke nå,» hvisket Ingrid Jespersen. «Jeg er sliten. Jeg sov nesten ikke i natt.»

«Vi kan komme tilbake i morgen,» replisserte Gunnarstranda. «Men bare et par ting: Gikk mannen din til sengs i går kveld?»

Hun ristet på hodet. «Jeg våknet av at han ikke hadde lagt seg … tror jeg, du skjønner, jeg hadde tatt en sovepille.»

«Når la du deg?»

«Mellom elleve og halv tolv.»

«Du ringte etter …» Gunnarstranda kastet med hodet mot Jespersen.

«Jada,» sa hun. «I natt, da jeg våknet. Men Karsten var ikke hjemme.»

Ingrid og Karsten Jespersen ble stående og stirre på hverandre.

«Jeg sov,» sa Karsten til slutt.

«Det skjønte jeg,» sa hun og var blank i øynene og dirret rundt leppene; hun ville si noe mer, men holdt inne.

Det ble Gunnarstranda som brøt tausheten: «Hvorfor ringte du dit?»

«Jeg hadde panikk. Reidar var ikke her.»

Politimannen betraktet henne. «Hørte du noe nede fra butikken?»

«Jeg vet ikke,» sa hun.

Gunnarstranda lot svaret hennes henge i luften. Han hektet hendene på ryggen, men hun fulgte ikke opp. Hun ble stående som i dype tanker.

«Du tror at du hørte noe?» spurte politimannen endelig.

«Jeg vet ikke,» gjentok hun og begynte fraværende å rense neglene sine. Hun hadde små hender; de var bleke, med tykke ringer på to av fingrene. Neglene var en gang lakkert rustrøde. Men det var flekker i lakken. «Jeg hadde panikk,» la hun til med fjern stemme. «Aner ikke hva som gikk av meg, egentlig.»

«Hvorfor hadde du panikk?»

«Fordi Reidar ikke var noe sted.» Plutselig dirret leppene hennes igjen – og det stod tårer i de mørke øynene. Hun tørket seg fort i ansiktet med hånden.

Karsten Jespersen tok et skritt fram og kremtet bestemt. Men politimannen holdt ham tilbake med hånden hevet.

«Etter at du ringte Karsten her, sovnet du igjen?»

«Nei,» sa hun fort. Det hadde skjedd noe med henne. Det virket som politimannens spørsmål om den døde ektemannen hadde brakt henne ut av fatning. Den tilsynelatende rolige fasaden som hadde behersket ansiktet idet hun skrittet inn i rommet, var gjennomskinnelig, som den blanke flaten på et stille tjern. Nå, med overflaten brakt i uorden, kunne man ane sårbarheten som lå skjult på undersiden. «Jeg lå våken til det begynte å bli trafikk i gatene, sa hun. «I natt … tidlig, veldig tidlig, mens det ennå var mørkt.» Hun holdt inne og stirret på stesønnen, som stirret tilbake. Frank Frølich var usikker på hvordan han skulle tolke signalene dem imellom.

«Og da?» brøt Gunnarstranda av.

Ingrid Jespersen snudde seg mot ham. «Da bestemte jeg meg for at jeg hadde hatt mareritt bare, at lyder og alt var bare innbilning, så da …»

Hun lukket øynene.

«Ja?»

Hun pekte mot gulvet. «Jeg skulle til å sovne da politiet ringte på.»

«Han ble oppdaget av en forbipasserende,» sa Gunnarstranda. «Jeg forstod at du ble med vår tjenestemann Yttergjerde ned i butikken og identifiserte din døde ektemann?»

«Ja.»

Alle tre stirret på henne. Hun stirret mot et fjernt punkt i hjørnet av rommet, og hun renset neglene sine med fingrene.

«Døren inn til butikken stod ulåst,» sa Gunnarstranda.

Hun nikket.

«Hvem hadde nøkler til butikken?»

«Min far og jeg,» avbrøt Karsten Jespersen.

«Jeg har også nøkler,» sa hun trøtt.

Gunnarstranda snudde seg mot sønnen. «Flere?»

Han tenkte seg om.

«Kanskje Arvid og Emmanuel,» sa Ingrid Jespersen.

Karsten tenkte seg om. «Det er mulig,» kom han fram til. «Joda, konkluderte han. De har i alle fall hatt nøkler, begge to.»

«Og det er?» Gunnarstranda spurte enken.

«Reidars to brødre,» svarte hun.

«Pleide din mann å ha døren ulåst når han var i butikken på kveldstid?»

«Aner ikke,» sa hun.

«Da politiet ankom, var butikken mørklagt,» sa politimannen. «Pleide han å ha lyset slått av når han var i butikken etter stengetid?»

«Hvis han hadde på lys, så var det kun inne på kontoret, bakerst i lokalet,» skjøt Karsten Jespersen inn.

Ingrid Jespersen gikk hurtig bort til lenestolen ved siden av bokskapet. Her satte hun seg og rettet energisk på skjørtekanten, som var blitt trukket opp så langt at knærne ble blottlagt da hun satte seg. «Det rare er at jeg visste øyeblikkelig hva som hadde skjedd. Siden de var fra politiet, de som ringte på.»

Frank Frølich betraktet Karsten Jespersen. Han stirret på Ingrid Jespersen med et stivt uttrykk i ansiktet.

«Jeg vet jeg er ynkelig,» fortsatte hun til slutt. «Men det var så uhyggelig …» hun tørket seg hurtig med fingrene rundt øynene en gang til og snufset.

Karsten Jespersen var rød i ansiktet – av raseri, konkluderte Frølich for seg selv idet mannen med dirrende hakeparti og hvesende stemme spurte Gunnarstranda: «Fornøyd snart?»

Den lave politimannen kikket fraværende bort på ham. «Snart,» svarte han kort.

«Jeg så at han var død,» sa hun. «Jeg vet ikke hva jeg tenkte, jeg ville bare bort.»

Gunnarstranda betraktet henne. «Takk,» sa han kort. «Jeg må pålegge deg å tie om alle detaljer rundt hva du så i butikken,» avsluttet han rolig.

«Pålegget om taushet gjelder også deg,» sa han til Karsten Jespersen. «Jeg beklager,» sa politimannen formelt, «men sånn er dette organisert. Vi må dessverre …» Han nølte. «Vi skal gjøre hva vi kan for ikke å virke påtrengende,» sa han endelig. «Til gjengjeld håper jeg dere bærer over med oss.»

Graffiti

Inne i obduksjonssalen ble Frank Frølich som alltid nesten slått ut av den dårlig ventilerte luften. Han pustet gjennom munnen mens han lette etter en stol. Til slutt gav han opp og sluttet seg til de andre som betraktet liket av Reidar Folke Jespersen. Den hvite kroppen lå utstrakt på et metallbord under operasjonslampen. Frank Frølich festet blikket på de to andre, doktor Schwenke og politiførstebetjent Gunnarstranda.

«Og hyssingen rundt halsen?» spurte Gunnarstranda.

«Sytråd,» sa Schwenke. «Bomull. Ser i alle fall slik ut.» Han holdt den avklipte tråden opp i lyset med en saks og la til: «Type rød, knyttet med blåknute.»

Gunnarstranda hadde hektet hendene bakpå ryggen og virket like hypnotisert som om han leste et brev fra en skilsmisseadvokat. Preparanten hentet fram en skalpell og kikket avventende fra den døde til doktor Schwenke, som var i ferd med å dra på seg plasthansker. Schwenke blunket til Frank Frølich. «Rembrandt, ikke sant? Svartkledde menn rundt liket, bare vent, snart drar jeg røde ledninger ut av armene hans.» Schwenke tøyde den rynkede huden på likets mage utover før han pirket med fingrene på det relativt rene kuttet under høyre brystvorte. «Ett eneste stikksår,» mumlet han med lavere stemme og lot fingrene stryke over de andre skadene. «Resten er overflatiske risp.» Stikksåret gapte. Midt på mannens bryst var det skrevet tall og bokstaver med blå tusj. Blod og risp gjorde skriften utydelig.

Professoren skrapte forsiktig vekk blod som dekket skriften. «Det ser ut som et nummer,» sa Schwenke. «Det ser da ut som tall, gjør det ikke,» fortsatte han og lot fingrene gli langs en av inskripsjonene. «Denne haken her, et ett-tall. Men det første er en bokstav, J for Jørgen.»

«J ett hundre og nittifem,» leste Frølich.

«Nettopp.» Schwenke var enig.

«En kode?» undret Gunnarstranda resignert og gjentok: «J ett hundre og nittifem.» Til Schwenke: «Hva med kryssene i pannen?»

«Tre kryss. Og fargen er lik, det bør være samme type blekk som på brystet.»

Frølich bøyde seg over den dødes panne.

Schwenke rettet ryggen. «Kuttet finnes igjen i klærne, som er helt blødd ut. Han ble altså drept med klærne på,» konkluderte han selvironisk smilende, og uttalte en rekke betegnelser inn i diktafonen. Til politimennene sa han deretter med lavere stemme: «Graffitien ble påført etterpå.»

Frølich gikk til side for kvinnen som fotograferte den døde på benken. Schwenke snakket stadig inn i diktafonen.

Gunnarstranda ble stående og stirre på den dødes bryst. «En kode,» mumlet han tankefullt. «Gjerningsmannen tar seg bryet med å kle av liket, skrive koden på kroppen og stille kroppen ut i vinduskarmen.»

De gikk til side for preparanten, som begynte å vaske liket.

«Satanister,» skjøt Schwenke inn fra høyre. Han blunket godmodig.

«Hva er det du snakker om nå?» spurte Gunnarstranda irritert.

«Jeg bare fleiper.» Schwenke blunket til Frølich igjen. «Men dette minner jo om noe rituelt, ikke sant? Ritualer er det snart bare frimurere og satanister som driver med.» Han flirte knekkende. «Hengende i en sytråd med tre kryss i panna, rart det ikke stikker en torsk ut av kjeften hans.» Schwenke lo høyere. «Kanskje det er det vi finner,» avsluttet han og gikk til bordet hvor preparanten var ferdig. Han svingte skalpellen før han gjorde det klassiske snittet fra halsgropen nedover buken, en sving til venstre for navlen og videre ned til skambenskanten.

Han gikk til side idet preparanten begynte å klippe over den dødes ribben. Det hørtes ut som om noen knekte tjukke rotstokker i fuktig mudder. Frank Frølich måtte som alltid støtte seg mot veggen.

«Dårlig, Frølich?» spurte Schwenke muntert. På signal fra assistenten snudde han seg, brettet til side bløtdelene og tok godt tak før han løftet av brystskjoldet.

Schwenke løftet ut de indre organene og la alt sammen på organbordet. Preparanten var nøye med å spyle rent. Frølich gikk unna vannstrålen og pustet nok en gang gjennom munnen på grunn av den kvalmende lukten som fylte rommet.

«Se der, du,» mumlet Schwenke. «Se der, du.»

Gunnarstranda våknet: «Hva?»

Schwencke: «Det spørs hvor lenge han her ville holdt.»

«Hvordan det?»

Schwenke pekte på mannens innvoller. «Der.»

«Og hva er det?»

«En nyre full av kreft.»

«Jeg ser ikke noe kreft.»

«Og dette?» Schwenke løftet noe som lignet en tygget og ferdig spydd blodappelsin. «Ser dette ut som kreft?»

«Greit. Men det må han vel ha merket?»

«Det vet jeg ikke. Men denne krefttypen er vanskelig å oppdage, tar jeg ikke mye feil er det spredning til lungene.»

«Han var dødssyk?»

«Det ser slik ut.»

«Men visste det muligens ikke?»

«Tja, det vet vi jo ikke. Jeg kjenner ikke mannens journaler. Sjekk med legen hans og kanskje de vanlige sykehusene. Det jeg sier er at dette ikke er uvanlig, å finne denne krefttypen under en obduksjon.»

Gunnarstranda nikket tankefullt. «Og såret?» spurte han etter en stund. «Vinkelen?»

Schwenke studerte stikkanalen innover den dødes indre organer. «Det ser ut som om støtet har vært rettet oppover, svak helningsvinkel. En lunge punktert. Mye skade på viktige blodkar.»

«Men kun ett stikk?»

«Ett eneste stikk,» samtykket Schwenke og arbeidet videre med den dødes bukorganer.

Frank Frølich så vekk, på ansiktet til Gunnarstranda som stivt studerte Schwenkes arbeidende hender. «Er det noe mer du kan gi meg nå?» bjeffet politiførstebetjenten endelig.

Schwenke kikket opp: «Som hva da?»

«Glem det!» Gunnarstranda lette rastløst i lommene sine.

«Ikke røyking her inne,» sa Schwenke.

«Røyker jeg?» spurte politimannen irritert og holdt fram to tomme hender.

Schwenke reiste seg opp og smilte skyldbevisst. «Beklager. Vel – det bør ha vært bra sprut i blødningene, siden kniven har kuttet kar med relativt høyt trykk,» mumlet han og la til: «Men du snakket jo om at det var overraskende rent på åstedet. Han her har antakelig gått rett i bakken. Men,» fortsatte han, «siden klærne er såpass utblødd, må gjerningsmannen også ha blitt ganske rød i pyjamasen.»

«Dødsårsaken?»

«Ni mot én på at det er stikksåret. Men jeg kan si mer om et par timer.»

«Tidspunktet?»

Schwenke snudde seg. «Døden er en prosess, Gunnarstranda. Liv er ingen digital mekanisme som slutter å virke.»

«Men du kan vel si noe om når …»

«Selv om hjernen er død, kan det godt være liv i både tarmvegg og hvite blodlegemer,» avbrøt Schwenke.

«… når han fikk kniven i brystet, når han ramlet i bakken?» avsluttet politimannen uanfektet.

«Vi får se hva slags kroppstemperatur han hadde da vi kom, og måle den mot den tempen som ble notert i vinduskarmen, så får vi se på maten i magen hans. Finne konkret ut hva han spiste sist og når han spiste det. Problemet er at det var kuldegrader i rommet han satt i. Hvis temperaturen i hjernen er som i rommet ellers, kan ikke termometeret fortelle noe som helst. Dessuten har ikke dødsstivheten sluppet taket ennå. Jeg forstod det slik at dine teknikere måtte kjempe med leddene for å greie transporten hit til bårehuset. Vet du hva han sist hadde i seg?»

«Reinsdyrstek,» sa Gunnarstranda, «inntatt en gang mellom klokken nitten tretti og tjueto null null.»

Schwenke kikket opp fra den dødes mage: «Pluss saus med kantareller,» la han til. «Skylt ned med rødvin, jeg vil tippe spansk, tempranillodruer, altså Rioja!»

Schwenke flirte da han så Frank Frølichs ansiktsuttrykk. «Bare fleip.» Han nikket alvorligere og tenkte seg om. «Ettersom jeg forstod er det uklart hvor kaldt det var i rommet. Det kan gi problemer.»