Copyright © 1998 Ĭletişim Yayıncılık A.Ş. All rights reserved

Norsk utgave © Gyldendal Norsk Forlag AS 2003

Elektronisk utgave © Gyldendal Norsk Forlag AS 2011

Første gang utgitt av Ĭletişim, Istanbul 1998

Oversetter Bernt Brendemoen er medlem av Norsk Oversetterforening

Forgrunnsbilde: Detalj fra St. Barbara from the right wing of the Werl Altarpiece, 1483, av the Master of Flemalle (R. Campion), Prado, Madrid/Bridgeman Art Library. Bakgrunnsbilde med tillatelse fra the British Library

Omslagsdesign: Pentagram

Produsert i ePub av: Type-it AS, Trondheim 2009

Versjon 1

ISBN 978-82-05-40296-6

Bokomtale

Det fins et komplott mot hele det osmanske riket, mot kulturen, religionen og tradisjonene. En gruppe miniatyrmalere, kolleger av den drepte mannen, som har fått i oppdrag av sultanen å illustrere boksider, blir viklet inn i komplottet.

Både morderen og ofrene hans kommer til orde. Med kalligrafisk detaljnærhet og en fargerikhet som minner om sultanens håndkolorerte boksider, gir romanen kunnskap samtidig som den underholder.

Mitt navn er Karmosin ble den store vinneren da norske aviskritikere kåret de beste bøkene i 2003.

Orhan Pamuk (f. 1952) er en av Tyrkias nye, store forfattere. I romanene sine lar han på suverent vis vestlig romantradisjon berikes med tyrkiske og østlige kulturtrekk. I hjemlandet selger bøkene hans i flere hundre tusen eksemplarer. Gjennom romaner som Det hvite slottet (1991) og Svart bok (1994), som er oversatt til nærmere tjue språk, har han skaffet seg et internasjonalt ry.

Pressen skrev dette om Mitt navn er Karmosin:

Terningkast 6. «Den prisneddyngede tyrkiske forfatteren Orhan Pamuks praktfulle, storslåtte roman Mitt navn er Karmosin kommer ikke til å gjøre hans prissamling mindre. Boken er et rikt, fargesprakende storverk.»

Berit Kobro, VG

«Det er verken profetisk eller dristig å anta at han vil motta Nobelprisen.»

Terje Stemland, Aftenposten (i «Toppen av bokåret 2003» – de tre beste bøkene i 2003)

«En lesefest.»

Christian Kjelstrup, Aftenposten (i «Toppen av bokåret 2003» – de tre beste bøkene i 2003)

«Et bysantinsk mordmysterium der natur og kunst speiler hverandre i en skrivekunst like elegant og mangefasettert som historien tyrkiske Pamuk beretter.»

Knut Ødegård, Aftenposten (i «Toppen av bokåret 2003» – de tre beste bøkene i 2003)

«Den tyrkiske forfatteren har skrevet romanen som har ’alt’.»

Inger Bentzrud, Dagbladet (i «Anmeldernes tre på topp»)

«Tyrkiske Pamuk er en visjonær romanforfatter.»

Fredrik Wandrup, Dagbladet (i «Anmeldernes tre på topp»)

«Jeg har i alle fall sjelden følt meg mer lykkelig enn under lesningen av denne romanen.»

Tom Egil Hverven, NRK P2

Om Orhan Pamuk

Orhan Pamuk er født i Istanbul i 1952 og har studert arkitektur og journalistikk.

I en kort periode i 1990-årene bodde han i New York. Nå bor han i Istanbul.

Orhan Pamuk lar på selvstendig og suverent vis vestlig romantradisjon berikes med tyrkiske og østlige kulturtrekk. I Tyrkia selger bøkene hans i flere hundre tusen eksemplarer, men han er også politisk kontroversiell og omstridt.

Han debuterte med romanen Herr Cevdet og hans sønner i 1982, en tregenerasjoners familiehistorie fra Nisantasi, Pamuks egen bydel i Istanbul. For den fikk han to tyrkiske bokpriser. Året etter kom Det tause huset, som han i 1991 fikk Prix de la découverte européene i Frankrike for.

Gjennom bøker som Det hvite slottet (på norsk i 1991) og Svart bok (på norsk i 1994), den siste er oversatt til nærmere tjue språk, har han skaffet seg et internasjonalt ry.

I 1999 kom Det nye livet på norsk, og i 2003 den boka som ble hans gjennombrudd til en stor leserskare, Mitt navn er Karmosin.

I 2005 kom han i nyhetsbildet for å ha uttalt seg ufordelaktig om Tyrkia til en sveitsisk journalist ved å kalle tyrkernes massedrap av armenere i 1915 for et folkemord. Det ble tatt ut tiltale mot ham høsten 2005, men tidlig i 2006 ble saken frafalt.

Orhan Pamuk

Mitt navn er Karmosin

Oversatt fra tyrkisk av

Bernt Brendemoen

Til Rüya

De drepte en mann og begynte å trette på grunn av ham.

KORANEN, KAPITTELET «KUA», 72

Den blinde og den seende er ikke ett.

KORANEN, KAPITTELET «SKAPEREN», 19

Både Østen og Vesten tilhører Gud.

KORANEN, KAPITTELET «KUA», 115

1. Jeg er et lik

Nå er jeg død, et lik, i bunnen av en brønn. Det er lenge siden jeg trakk mitt siste sukk. Hjertet mitt har stanset for lengst, men bortsett fra den elendige morderen min er det ingen som vet hva som er skjedd meg. Men han, den avskyelige slyngelen, lyttet etter pusten min for å være sikker på at han hadde tatt livet av meg, undersøkte pulsen min, og gav meg et spark i flanken. Så bar han meg bort til brønnen, løftet meg opp og kastet meg oppi. Da skallen min, som han allerede hadde knust med en sten, møtte bunnen av brønnen, gikk den i tusen knas; ansiktet mitt, pannen og kinnene mine fikk et slikt trykk at de ble ugjenkjennelige, knoklene brakk, og munnen min ble full av blod.

Jeg har vært hjemmefra i fire dager. Min kone og mine barn savner meg sikkert. Min datter ser nok forgrått mot hageporten; alles blikk er rettet mot porten og veien utenfor.

Men venter de da virkelig så urolig, det vet jeg faktisk ikke. Kanskje de har vent seg til situasjonen, ville ikke det være forferdelig? For når man ligger her, får man følelsen av at livet man har forlatt, bare fortsetter som tidligere. Før jeg ble født, lå det et uendelig tidsrom bak meg. Og etter at jeg er død, er det et tidsrom foran meg som aldri vil ta slutt. Da jeg var i live, tenkte jeg aldri på slike ting; livet gikk av sted fylt av lys, mellom de to mørke tidsrommene.

Jeg var lykkelig, eller: jeg var visst lykkelig, det forstår jeg nå. Jeg utførte de fineste gullforsiringene i vår sultans miniatyrmaler-atelier, og det var ingen annen miniatyrmaler som kunne måle seg med meg. Hvis man regner med ekstrajobber jeg hadde, tjente jeg ni hundre asper i måneden. Det gjør det selvfølgelig enda mer uutholdelig å være død.

Jeg laget bare bokillustrasjoner og gullforsiringer; jeg utsmykket margene i boksidene og prydet rammene med farger, brogete blader, grener, roser, blomster og fugler: bølgende skyer i kinesisk stil, blader som vikler seg i hverandre, fargeskoger og gaseller som gjemte seg i dem, galeaser, sultaner, trær, palasser, hester og jegere. I gamle dager utsmykket jeg av og til fat og tallerkener, av og til baksiden av et speil eller en treskje, noen ganger taket i en strandvilla eller et herskapshus ved Bosporos, andre ganger lokket på en kiste … Men i de siste årene arbeidet jeg bare med boksider, ettersom vår sultan betalte så godt for illuminerte bøker. Jeg skal ikke nå si at jeg straks jeg stod ansikt til ansikt med døden, forstod at penger ikke spiller noen rolle i livet. Man vet hvor viktig penger er, til og med når man ikke lenger er i live.

Jeg vet at dere nå, i denne situasjonen, kommer til å undres over dette mirakelet at dere virkelig kan høre stemmen min, og tenker: «Slutt å snakke om hvor mye du tjente mens du var i live. Fortell oss litt om det du ser der hvor du er. Hva finnes etter døden, hvor er sjelen din; hvordan er himmel og helvete, hva ser du der? Hvordan er det å dø, føler du smerte?» Dere har rett. Jeg vet at de levende er nyfikne på hva som skjer i det hinsidige. Det fortelles til og med en historie om en mann som går rundt blant likene på blodige slagmarker bare for å tilfredsstille denne nysgjerrigheten … Denne mannen tenkte at han blant de sårede krigerne som lå i dødskamp, kanskje kunne treffe på en som hadde dødd men så var våknet til live igjen, slik at han kunne få høre hemmelighetene om livet på den andre siden. Men så trodde Timur Lenks soldater at han tilhørte fienden, og hugget ham i to med et sverdslag, slik at han trodde at mennesket blir delt i to i det hinsidige.

Det er bare tøv. Jeg vil til og med påstå at sjeler som blir delt i to i livet, her blir forenet igjen. Men i motsetning til det som påstås av de forbannede vantro, hedningene og synderne som følger Satans vei, finnes det heldigvis en hinsidig verden. Det at jeg taler til dere derfra, er jo et bevis på det. Jeg er død, men som dere ser, er jeg ikke blitt til intet. Men på den annen side må jeg innrømme at jeg ikke har truffet på de himmelske palasser av sølv og gull som det renner elver under, slik det står i den hellige Koranen, og heller ikke skjønne jomfruer eller trær som bugner av frukt og store blader. Nå husker jeg godt med hvilken fryd jeg så mange ganger malte bilder av paradisjomfruene – huri’ene – med store, vakre øyne, som omtales i Koran-kapittelet «Begivenheten». Jeg har selvfølgelig heller ikke truffet på de fire elvene som består av melk, vin, ferskvann og honning, som ikke omtales i Koranen, men beskrives i lovprisende ordelag av fantasifulle forfattere som Ibn Arabi. Men fordi jeg ikke ønsker å ta motet fra alle dem som med rette lever med forhåpninger og fantasier om den hinsidige verden, må jeg straks tilføye at alt dette har å gjøre med min egen situasjon: Enhver troende som vet om enn aldri så lite om livet etter døden, vil gå med på at en ulykkelig person som jeg vil ha vanskelig for å få øye på elvene i paradis.

Kort sagt: Jeg, som kalles Zarif Efendi – Mester Elegant – i miniatyrmaler-atelieret og blant mestrene – er død, men jeg er ikke begravet. Derfor har min sjel ikke fullstendig kunnet løsrive seg fra kroppen. For at min sjel skal kunne nærme seg himmel eller helvete eller hvor nå min skjebne fører den, må den komme ut av mitt skitne legeme. Denne usedvanlige situasjonen, som også andre har vært utsatt for, forårsaker skrekkelig smerte for min sjel. Det at skallen min er knust i tusen deler eller at halvparten av kroppen min råtner i iskaldt vann, full av brudd og sår, er noe jeg ikke føler, men jeg kjenner den dype smerten i min sjel, som av alle krefter forsøker å forlate mitt legeme. Det er som om hele universet har presset seg inn på et sted i mitt indre og krymper mer og mer sammen.

Denne følelsen av krymping kan jeg bare sammenligne med den forbløffende følelsen av utvidelse og lettelse jeg hadde i det uforlignelige dødsøyeblikket. Da siden av skallen min ble knust av at stenen ble slått mot den, noe jeg ikke hadde ventet, forstod jeg straks at den elendige kjeltringen ville drepe meg, men jeg trodde ikke han ville kunne klare det. Jeg forstod plutselig at jeg var full av forhåpninger, noe jeg slett ikke hadde vært klar over i min monotone, blasse livsførsel, som pendlet mellom atelieret og hjemmet mitt. Jeg omfavnet lidenskapelig livet med mine fingre, negler og tenner, som jeg bet ham med. Jeg skal ikke kjede dere med smerten fra de andre slagene jeg fikk mot hodet mitt.

Da jeg bedrøvet forstod at jeg skulle dø, ble hele mitt indre fylt av en utrolig følelse av lettelse. Jeg opplevde overgangsøyeblikket med denne følelsen av lettelse. Min ankomst hit skjedde med samme mykhet som når man drømmer om at man sover. Det siste jeg så, var min elendige morders slapsete, sølete sko. Jeg lukket øynene mine som om jeg sov, og etter en behagelig overgang havnet jeg her.

Det jeg beklager meg over nå, er ikke at den blodige munnen min er full av tennene mine, som alle har falt ut som jordnøtter, at ansiktet mitt er knust til det ugjenkjennelige, eller at jeg sitter fast i bunnen av en brønn; det er det at man tror at jeg fremdeles er i live. Det at de som er glade i meg, ofte tenker på meg og forestiller seg at jeg fremdeles er opptatt med et eller annet tåpelig forehavende i en avkrok av Istanbul, eller at jeg er på jakt etter en annen kvinne, martrer den ulykkelige sjelen min. De får se til å finne liket mitt litt brennkvikt, be den rituelle begravelsesbønnen og få meg ned i jorden! Og noe som er enda viktigere, de får se til å finne morderen min! Så lenge den fordervede slyngelen er på frifot, skal dere vite at jeg, selv om jeg skulle få den prektigste grav, ulykkelig vil snu meg i den og vente, og smitte dere alle med hedenske tanker. Hvis dere finner den horesønnen som er min morder, skal jeg fortelle dere i detalj om alt jeg får se i den hinsidige verden! Men når dere har funnet morderen min, må dere torturere ham med en tvinge og knuse en åtte–ti av bena hans, helst ribbena, langsomt og med knasende lyder, og så må dere lugge ut det motbydelige, fete håret hans, hårstrå for hårstrå, og få ham til å skrike hver gang, og gjennombore hodebunnen hans med de spesielle spiddene torturistene har til dette bruk.

Hvem er så denne morderen min, og hvorfor drepte han meg så uventet? Det kan dere lure på. Verden er så full av lavtstående, verdiløse mordere, så det spiller vel ingen rolle om det er den ene eller den andre, sier dere kanskje. Da advarer jeg dere med det samme: Bak min død ligger det et avskyelig komplott mot vår religion, mot våre tradisjoner og mot vår verdensanskuelse. Få opp øynene deres, og finn ut hvorfor disse fiendene av Islam og det livet dere tror på og lever, har drept meg og en dag kommer til å drepe dere også. Alt det som er blitt forutsagt av den store predikanten Nusret fra Erzurum, som jeg har hørt på med tårer i øynene, blir til virkelighet. Selv om alt det vi har vært utsatt for, ble fortalt som en historie som ble skrevet ned i en bok, ville ikke denne boken kunne illustreres av de aller beste miniatyrmalere engang, det kan jeg si dere. Men nettopp som den hellige Koranen – Gud forby at jeg blir misforstått – ville denne bokens sjokkerende kraft nettopp komme av at den aldri ville kunne illustreres. Men dette tviler jeg på at dere vil kunne forstå.

Da jeg var ung lærling, var jeg også redd for dype sannheter og for stemmer fra det hinsidige, og jeg gjorde narr av slike ting og lot som om jeg ikke brydde meg om dem. Mitt endelikt ble da også bunnen av denne forbannede brønnen. Men dette kan hende også dere: Vær på vakt! Nå har jeg intet annet å håpe på enn at jeg kanskje vil bli funnet på grunn av den avskyelige stanken min når jeg går ordentlig i forråtnelse. Samt å drømme om den torturen en menneskevenn vil la den bestialske morderen min gjennomgå når han blir funnet.

2. Mitt navn er Kara

Etter tolv års fravær gjorde jeg min entré i Istanbul, denne byen jeg er født og oppvokst i, som en søvngjenger. Man sier jo «jorden kalte ham til seg» om folk som er ved å dø, og det var døden som hadde ført meg tilbake. Da jeg kom inn i byen, trodde jeg først at det bare dreide seg om døden, men senere traff jeg også kjærligheten. Men på det tidspunktet var kjærligheten like fjern og glemt som minnene mine fra byen. Tolv år tidligere var jeg blitt forelsket i min mosters datter, som ikke var eldre enn et barn.

Først fire år etter at jeg hadde forlatt Istanbul, mens jeg reiste rundt som budbringer og skatteinnkrever på de endeløse steppene, over de snødekte fjellene og i de nitriste byene i Persia, ble jeg klar over at jeg etter hvert var i ferd med å glemme ansiktet til min kjæreste, som var blitt igjen i Istanbul. Jeg ble fortvilet og forsøkte av alle krefter å huske dette ansiktet, men forstod at man etter hvert glemmer et ansikt man ikke lenger ser, selv om man er aldri så glad i det. Jeg var klar over at det ansiktet jeg forestilte meg i min fantasi i det sjette året jeg tilbrakte i pasjaenes tjeneste med sekretæroppgaver og reiser i Østen, ikke lenger var ansiktet til min kjæreste i Istanbul. Jeg visste også at jeg i det åttende året igjen hadde glemt det ansiktet jeg hadde husket feil i det sjette, og at jeg igjen husket det som noe helt annet. Da jeg kom tilbake til byen etter tolv år, seks og tredve år gammel, var jeg smertelig klar over at jeg på denne måten for lengst hadde glemt ansiktet til min kjæreste.

De fleste av vennene mine, slektningene mine og bekjente i nabolaget mitt hadde dødd i løpet av disse tolv årene. Jeg gikk til gravplassen som skuer ut over Det gylne horn og bad for min mor og for mine onkler, som var døde i mellomtiden. Lukten av den leirete jorden blandet seg med minnene mine; noen hadde knust en leirkrukke ved siden av min mors grav, og av en eller annen grunn begynte jeg å gråte da jeg så på skårene som lå der. Jeg vet ikke om jeg gråt over de døde eller over at jeg etter alle disse årene på en merkelig måte fremdeles var ved terskelen til livet, eller kanskje på grunn av det motsatte, altså fordi jeg følte at jeg var kommet til min reises slutt. Det begynte så vidt å snø. Jeg gikk av sted mot snøfnuggene som drev imot meg, og må ha gått meg vill blant alle de ukjente punktene i mitt eget liv, da jeg fikk se at en svart hund stod og så på meg i et mørkt hjørne av gravplassen.

Tårene mine stoppet. Jeg pusset nesen. Jeg så at den svarte hunden logret vennlig til meg, og gikk ut av gravplassen. Senere leide jeg et hus hvor en slektning av meg på farssiden hadde bodd i gamle dager, og flyttet inn der. Husverten, en kvinne, syntes jeg lignet sønnen hennes, som var drept i krigen mot Iran av safavidiske soldater. Hun skulle holde rent i huset og lage mat til meg.

Jeg gikk ut på gaten som om det ikke var Istanbul jeg hadde slått meg ned i, men som om jeg var på et kort besøk i en arabisk by på den andre siden av jordkloden, og var nyfiken på hvordan byen så ut. Jeg gikk en lang tur og tok inn alt jeg så. Var gatene blitt smalere, eller fortonet det seg bare slik? Noen steder, i gater som var presset inn mellom husrekker på begge sider, ble jeg nødt til å åle meg langs murene og dørene for ikke å støte mot hester med full last. Var det også flere rike enn før, eller bare forekom det meg slik? Jeg så en prangende vogn jeg ikke hadde sett maken til verken i Arabia eller i Persia; den var som en festning trukket av staselige hester. Like ved Den brente søylen så jeg enerverende, fillete tiggere som stod støttet opp mot hverandre i den avskyelige stanken fra Hønsemarkedet. Den ene av dem var blind, og smilte mot snøfnuggene.

Hvis noen hadde fortalt meg at Istanbul var fattigere, mindre og lykkeligere i gamle dager, ville jeg kanskje ikke ha trodd dem, men det var mitt hjerte som sa meg dette. Selv om huset til min kjæreste som jeg hadde reist ifra, stod slik det alltid hadde gjort, omgitt av lindetrær og kastanjer, fikk jeg høre at noen andre bodde der nå da jeg banket på. Min kjærestes mor, altså min moster, var død, min onkel og hans datter hadde flyttet, og ifølge dem som åpnet døren – som i slike situasjoner ikke er klar over hvor nådeløst de sårer en i hjertet og legger ens drømmer i grus – var de blitt rammet av visse ulykker. Jeg har ikke tenkt å fortelle dere om dem nå, men vil bare si at det hang istapper så store som lillefingeren min ned fra grenene på lindetreet i den gamle hagen, og at hagen, hvor jeg husket de varme, grønne og solfylte sommerdagene jeg hadde tilbrakt, nå på grunn av melankolien, snøen og mangelen på stell fikk meg til å tenke på døden.

En del av det som hadde skjedde med mine slektninger, visste jeg fra før takket være et brev fra min onkel som hadde nådd meg i Tabriz. I dette brevet hadde min onkel kalt meg tilbake til Istanbul og fortalt at han var i ferd med å lage en hemmelig bok for vår sultan, og bedt meg om å hjelpe ham med den. Min onkel hadde hørt at jeg i en periode hadde fått laget bøker i Tabriz etter bestilling fra osmanske pasjaer, guvernører og rike Istanbul-boere. Det jeg gjorde i Tabriz, bestod i å motta forskuddsbetaling fra dem som bestilte bøkene, å finne de av miniatyrmalerne og kalligrafene som ennå ikke hadde forlatt byen og dratt til Kazvin og andre byer i Persia på grunn av alle plagene krigene og de osmanske soldatene påførte dem, å få disse store mestrene, som alle beklaget seg over økonomiske problemer og mangel på interesse blant publikum, til å skrive, utsmykke og innbinde boksidene og å sende bøkene til Istanbul. Hvis det ikke hadde vært for den kjærligheten til miniatyrmalerier og vakre bøker min onkel hadde fått til å gro hos meg i min ungdom, ville jeg aldri ha begynt med denne virksomheten.

Barbereren i den enden av gaten hvor min onkel en gang hadde bodd, som var nærmest markedet, stod fremdeles i sjappen sin blant de samme speilene, knivene, kobberkannene og barberkostene som tidligere. Våre blikk møttes, men jeg vet ikke om han kjente meg igjen. Det livet meg opp å se at vaskevannsfatet til hårvask, som han pleide å fylle varmt vann i, fremdeles tegnet samme bue som før der det svingte frem og tilbake i en kjetting fra taket.

Noen av de kvarterene og gatene hvor jeg hadde pleid å gå i min ungdom, var brent ned og forsvunnet i løpet av de tolv årene, og i deres sted så jeg branntomter hvor herreløse hunder lå på lur etter noen å overfalle, og hvor forrykte uteliggere kunne sette en støkk i barna i nabolaget. Men på noen av branntomtene var det bygget rikmannsvillaer som forbløffet slike tilreisende som meg. I vinduene på noen av dem var det satt farget venetiansk glass av dyreste sort. Av alle karnappene som hang ut over de høye hagemurene, forstod jeg at det var bygget mange toetasjes rikmannshus i Istanbul mens jeg hadde vært borte.

Som i mange andre byer hadde penger ikke lenger noen verdi i det hele tatt. Bakeriene som i årene før jeg var dratt til Østen, solgte et stort brød som veide fire hundre dirhem for én asper, produserte nå et brød de solgte for samme sum, men som bare var halvparten så stort og som ovenikjøpet ikke hadde noen smak som minnet om ens barndoms brød. Hvis min salige mor hadde sett at man måtte gi tre asper for et dusin egg, ville hun ha foreslått at vi flyttet til et annet sted før hønsene ble så bortskjemte at de begynte å gjøre fra seg i hodet på oss i stedet for på bakken. Men jeg var klar over at penger uten verdi var et problem overalt. Det ble påstått at handelsskip fra Holland og Venezia var fullastet med kassevis av slike falske, verdiløse mynter. Mens det ved sultanens myntslageri tidligere ble slått fem hundre asper av hundre dirhem sølv, hadde man nå – på grunn av de uendelige krigene med safavidene – begynt å prege åtte hundre asper. Janitsjarene hadde gjort opprør da de fikk se at asper-mynter de hadde fått i lønn og som var falt i Det gylne horn, fløt i vannet på samme måte som tørre bønner som var falt i havet fra grønnsakselgernes brygge, og hadde beleiret sultanpalasset som om det hadde vært en fiendtlig festning.

Nettopp i denne perioden full av umoral, dyrtid og mord og ran har en predikant ved navn Nusret, som preker i Beyazit-moskeen og som har proklamert at han er av Muhammeds slekt, fått stor innflytelse blant folket. Denne predikanten, som sies å være fra Erzurum i Nordøst-Anatolia, har påstått at alle de katastrofene som har rammet Istanbul i de siste ti årene – som brannene som la kvarterene Bahchekapi og Kazandjilar i grus, pesten som har forårsaket ti tusener av døde hver gang den har vært innom byen, det at krigen mot safavidene ikke har ført til noe resultat til tross for at den har krevd så mange liv, og det at kristne på Balkan har gjort opprør og tatt mindre festninger tilbake fra osmanerne – i sin helhet skyldes at man har forlatt profeten Muhammeds vei, at man har fjernet seg fra den hellige Koranens bud, at man gir for mange innrømmelser til de kristne og lar vin bli solgt fritt, og at det spilles musikkinstrumenter i forsamlingslokalene for dervisjer.

Pickles-selgeren, som opphisset fortalte meg om predikanten fra Erzurum og gav meg alle disse nyhetene, sa at alle de verdiløse myntene som fyller markedet, de nye dukatene, de falske florinene med løve på, og asper-myntene med stadig synkende sølvgehalt, driver mennesket mot en uavvendelig umoral som man aldri vil kunne komme seg ut av, på samme måte som alle tsjerkesserne, abkhaserne, mingrelerne, bosnierne, georgerne og armenerne som fyller gatene. Umoralske slyngler og opprørere samler seg i kaffehusene og forteller sladderhistorier til dagen gryr. Elendige kjeltringer med tvilsom bakgrunn, forrykte opiumsrøykere og perverterte medlemmer av den forbudte Kalandari-sekten danser til musikk i dervisjenes forsamlingslokaler til morgenen gryr og påstår at dette er Guds vei, stikker seg med spyd både her og der, og etter å ha gjort seg skyldig i alle tenkelige uanstendigheter, ligger de både med hverandre og med smågutter, fortalte han.

Jeg hørte da en søt melodi fra en lutt. Var det fordi jeg ville finne ut hvor den kom fra eller fordi jeg ikke lenger holdt ut den giftige pickles-selgeren i den forvirringen mine minner og lyster hadde skapt og melodien således viste meg en vei ut, det vet jeg ikke. Det jeg vet, er at hvis du elsker en by og går mye rundt i den, vil ikke bare din sjel, men også din kropp av seg selv kjenne gatene i den byen så godt at dine føtter i et melankolsk øyeblikk da snøen laver bedrøvelig ned, av seg selv vil føre deg til en høyde du er glad i.

Derfor gikk jeg ut av hovsmedenes gate og opp til Süleymaniye-moskeen og betraktet derfra snøen som lavet ned i Det gylne horn. Snøen hadde allerede lagt seg på de nordvendte takene og på de sidene av kuplene som var mest utsatt for nordavinden. En skute som var på vei inn i havnen hilste meg med flagrende seil som ble låret. Den hadde samme blygrå farge som overflaten av Det gylne horn. Sypressene og platanene, alle hustakene, den melankolske kveldingen, lydene fra kvarterene nedenfor meg, gateselgernes rop og skrikene fra barna som lekte på gårdsplassen i moskeen, forente seg alle i hodet mitt og fortalte meg på en måte som ikke var til å ta feil av, at jeg fra nå av ikke ville kunne leve andre steder enn i mitt livs by. Et øyeblikk trodde jeg at ansiktet til min elskede, som jeg hadde glemt i så mange år, skulle vise seg for øynene mine.

Jeg gikk ned fra høyden og inn i menneskemylderet. Etter ropet til kveldsbønn spiste jeg meg mett i en sjappe som solgte lever og innvoller. Jeg hørte oppmerksomt på eieren i den tomme sjappen, som med øynene fulgte hver bit jeg spiste som om han fôret en katt. Med inspirasjonen og beskrivelsen jeg fikk av ham, gikk jeg etter at gatene var blitt temmelig mørke, inn i en av de trange gatene bak Slavemarkedet, og fant der kaffehuset.

Inne i den varme kafeen var det fullt av folk. En historieforteller av den typen jeg hadde sett noe lignende av i Tabriz og i andre iranske byer, og som der ikke kalles meddah, men perdedar, hadde tatt plass på et podium ved siden av ovnen bak i lokalet, hvor han hadde hengt opp ett eneste bilde, nemlig bildet av en hund, som bar preg av å ha blitt tegnet i all hast, men likevel profesjonelt, på det grove papiret, og mens han av og til pekte på hunden på bildet, fortalte han sin historie gjennom denne hundens munn.

3. Jeg, en hund

Som dere ser, er hjørnetennene mine så spisse og lange at det er så vidt de får plass i munnen min. Jeg vet at dette gir meg et fryktinngytende utseende, men det liker jeg. En gang så en slakter på de store hjørnetennene mine og sa: «Men det der er jo ikke en hund, det er et villsvin!»

Jeg bet ham slik i låret at jeg med spissen av tennene mine kunne kjenne det harde lårbenet hans der hvor det fete kjøttet tok slutt. For en hund er intet så herlig som å sette tennene i kjøttet til en ussel fiende med et raseri og en lidenskap som føles innenfra. Når en slik anledning materialiserer seg foran meg, svartner det for øynene mine av nytelse idet mitt offer, som virkelig fortjener å bli bitt, passerer foran meg anende fred og ingen fare, og det er som om det begynner å verke og ise i tennene mine, og uten selv å være klar over det begynner jeg å utstøte knurr fra strupen min og skremmer dere fra sans og samling.

Jeg er en hund, og fordi dere ikke er slike logiske skapninger som jeg, sier dere «En hund kan da ikke snakke!». Men på den annen side ser dere ut til å tro på en historie hvor de døde taler og hvor heltene bruker ord de umulig kan kjenne. Hunder taler, men bare til dem som vet å lytte.

Det var en gang en frekk og ukultivert predikant som var kommet fra en by ute i provinsen til en av de største moskeene i hovedstaden i et land; la oss kalle den Beyazit-moskeen. Man bør kanskje ikke nevne ham ved hans rette navn; vi kan jo for eksempel kalle ham Mester Husret, men noe annet er det ikke nødvendig å lyve om; denne fyren er virkelig en tykkhodet predikant. Men hvor lite han enn har i hodet, tar han det igjen med snakketøyet. Hver fredag begeistrer han menigheten og får den til å gråte, slik at enkelte til og med gråter seg i svime eller mister selvkontrollen. Men ikke misforstå; han gråter ikke selv, slik som andre veltalende predikanter gjør; han gjør ikke så mye som å lee på øyelokket når alle de andre gråter, for slik får han visstnok mer styrke til å tale irettesettende til menigheten. Det må være fordi de liker å få kjeft i hans tordentaler at alle janitsjaroffiserene, pasjene, konditorene, store flokker fra den laveste bermen og atskillige predikanter slik som han selv, er blitt som slaver for denne fyren. Og han er jo ikke noen hund, men et menneske, og det å være et menneske er å feile. Stilt overfor denne beundrerskaren har han mistet selvkontrollen for alvor og sett at det å skremme menigheten kan gi ham like stor nytelse som det å få den til å gråte, og at det dessuten kan gi ham enda mer profitt. Så han har mistet fatningen fullstendig og kommer med påstander som de følgende:

«Den eneste grunnen til dyrtiden, pesten og de militære nederlagene er at vi har glemt den islamske religion slik den var på Profetens tid, og at vi tror på andre bøker og løgner som vi innbiller oss er Islam. Det å resitere dikt om Profetens fødsel var vel ikke noe man gjorde på Profetens egen tid? Det å utføre kunstferdige seremonier førti dager etter at noen er død, og det å dele ut søtsaker og kjøttstykker for den dødes sjels skyld, var heller ikke noe man gjorde den gangen. Det å fremføre Koranen som en sang med en egen melodi gikk vel heller ikke an. Det å gå opp i minareten og kalle til bønn kry som en hane fordi man har en fin stemme eller uttaler arabisk som en araber, eller med vrikkende hofter som en komediespiller som spiller kvinneroller, er vel også noe nytt. Nå går folk til gravplassene og bønnfaller de døde som om de skulle få noe hjelp fra dem, eller går til berømte personers mausoleer og tilber sten som de reneste avgudsdyrkere, binder fast tøyfiller og kommer med votivgaver. Fantes det noen sekteriske bevegelser som tillot folk å gjøre slikt på Muhammeds tid? Sektene bygger alle på Ibn Arabi, som begikk en stor synd da han sverget på at Farao døde i den rette tro. I Mevlevi-, Halveti- og Kalandari-sektene leser de Koranen med musikkledsagelse og danser, unge som gamle, men kaller det bønn. Disse er alle syndere! Forsamlingsstedene deres må rives ned, og grunnvollene må utraderes syv alen ned i jorden, og jorden som graves opp, må dumpes på sjøen; først da vil samme sted kunne brukes til bønn igjen.»

Men denne Husret Hodja nøyer seg ikke med dette: Med fråde om munnen proklamerer han: «O, troende, det er synd å drikke kaffe! Fordi vår profet visste at kaffen gjør sinnet sløvt, gjennomhuller magesekken og forårsaker hekseskudd og sterilitet, og fordi han forstod at kaffen er Djevelens verk, drakk han aldri kaffe. Og dessuten er kaffehusene nå blitt steder hvor nytelsessyke libertinere og rikfolk sitter kne mot kne og utfører de skjendigste handlinger; ja, faktisk bør kaffehusene stenges før sektenes forsamlingshus! Har fattigfolk penger til å drikke kaffe? De går på kaffehus og blir beruset av kaffen og mister til de grader kontrollen at de til og med tror på det bikkjer sier. Se den hunden der, den er en forbannelse mot både meg og religionen vår,» sier predikanten Husret.

Hvis dere tillater, vil jeg besvare denne Herr predikantens siste påstand. Dere er selvfølgelig alle klar over at imamer og predikanter og desslike ikke kan fordra oss hunder. Hvis dere spør meg, henger dette sammen med at profeten Muhammed skar av et stykke av sin kjortel for ikke å vekke en katt som hadde sovnet oppå ham. Jeg vil minne om at denne høflige omtenksomheten som vises kattene, ikke kommer oss hunder til gode. Man forsøker å få det dithen at Profeten stod i et slags fiendskap til hundene på grunn av den evige krigen vår med denne skapningen som til og med det dummeste menneske vet er utakknemlig. Det at vi ikke blir sluppet inn i moskeene fordi det ville føre til at troende som har utført rituell vask, måtte vaske seg igjen, og all den julingen vi har fått på moskegårdsplassene av mosketjenernes sopelimer gjennom århundrene, er resultatet av denne feilaktige fortolkningen, som må være gjort med overlegg.

Jeg vil minne dere om et av de vakreste kapitlene i Den hellige Koranen, nemlig kapittelet om Hulen. Jeg vil friske litt på erindringen – ikke fordi det på denne fine kafeen befinner seg slyngler iblant oss som ikke leser Koranen, men for alle tilfellers skyld: I dette kapittelet fortelles det om syv unge menn som går lei av å leve blant de vantro. De tar tilflukt i en hule og faller i søvn. Gud setter et segl på øret til hver av dem, og lar dem sove i nøyaktig tre hundre og ni år. Idet de våkner, forstår de at det er gått så og så mange år på grunn av en mynt som en av dem har, og som viser seg å være ugyldig idet han går ut blant folk for å kjøpe noe, og de blir svært forundret. I dette kapittelet fortelles det om menneskets avhengighet av Gud, om Guds mirakler, om tidens forgjengelighet, og om en dyp søvns sødme. Om jeg får være så frekk å minne dere om det attende vers i dette kapittelet, nevnes det der en hund som lå ved inngangen til hulen hvor de syv unge mennene sov. Selvfølgelig kan noen og enhver bli stolt over å bli nevnt i Den hellige Koranen. Som hund er jeg stolt over dette kapittelet, og håper at det vil få folkene fra Erzurum, som kaller sine fiender for bikkjer og slyngler, til å komme til fornuft.

Hva er da den egentlige bakgrunnen for dette fiendskapet mot hunder? Hvorfor sier dere at hunder er urene, og hvorfor vasker dere husene deres fra tak til gulv dersom en hund er kommet inn? Hvorfor må en person foreta rituell vask på nytt dersom han berører oss, og hvorfor krever dere som hysteriske kvinnfolk at en kaftan må vaskes syv ganger dersom en flik av den så vidt er kommet borti de fuktige værhårene til en hund? Den løgnen at et kokekar enten må kastes eller fortinnes dersom en hund har slikket det, er det bare fortinnerne selv som kan ha funnet på. Eller kanskje kattene.

Da man forlot landsbyene og oppgav livet som nomader på steppene og slo seg ned i byene, forble gjeterhundene i landsbyene. Det var da vi hunder ble urene. I førislamsk tid var en av de tolv månedene kalt Hundens måned. Men nå er hunden bare uhellbringende. Jeg har ikke til hensikt å bedrøve dere, mine venner, som er kommet hit i kveld for å høre en historie med litt god moral basert på mine egne sorger og bekymringer; men det jeg er så sint på, er at Herr predikanten lar det gå ut over kafeene våre.

Hva ville dere si om jeg fortalte at denne Husret fra Erzurum ikke vet hvem hans egen far er? Da kunne dere si til meg at «Hva for slags hund er nå du; din mester er en imitator som har hengt opp et bilde på en kafe og forteller en historie, mens du bare vil beskytte ham og kommer med forulempelser av predikanten!». Nei, jeg kommer ikke med noen forulempelser. Jeg er veldig glad i kafeene våre. Men vet dere, jeg er ikke lei meg fordi bildet av meg er blitt malt på så billig papir eller fordi jeg er en hund; jeg synes det er så trist at jeg ikke kan sitte ordentlig sammen med dere og drikke kaffe! Vi er rede til å dø for kaffen og kafeene våre. Men se! Min mester heller kaffe i meg med en djezve! Men si nå bare ikke: «Kan et bilde drikke, da?»! Bare se, denne hunden lepjer i seg kaffen som bare det.

Å, så deilig det var! Kaffen varmet godt, og har skjerpet blikket mitt, åpnet sansene mine, og gjett hva jeg kom til å tenke på! Vet dere hva dogen av Venezia har sendt som gave til vår storslåtte sultans datter, Prinsesse Nurhayat, ved siden av baller med stoffer av kinesisk silke og kinesiske krukker og kar med blå blomster på? En kokett, myk, europeisk tispe med pels av silke og sobelskinn! Denne hunden er visst uhyre fornem og forfinet, og har en kjole av rød silke. En av kameratene mine har forført henne, så det er fra ham jeg vet det: Denne hunden klarer seg ikke uten kjole når hun parer seg engang! I det europeiske landet hennes går visst dessuten alle hunder med klær. Der skal en fisefin europeisk kjerring en gang ha sett en naken hund – eller var det kanskje hundens edlere organer hun så, ikke vet jeg – og ha utbrutt «Åå, hunden er jo naken!», og skal ha falt besvimt om, påstås det.

Hos de europeiske vantro har da også visstnok hver hund en eier. De stakkars hundene slepes rundt på gatene, hver for seg, med lenker rundt halsen, som de elendigste treller. Disse menneskene tar dessuten med seg de stakkars hundene inn i husene sine, og tar dem til og med opp i sengene sine. En hund får ikke lov til å gå – for ikke å snakke om å lukte på og kose seg – sammen med andre hunder. Når de treffer hverandre på gaten i denne ynkverdige situasjonen med lenker rundt halsen, betrakter de hverandre på avstand med triste blikk, det er alt. Det at vi hunder i Istanbul drar fritt rundt i flokker og bander i gatene, at vi når det er nødvendig, kan sperre veien for noen uten å kjenne verken herre eller eier, og det at vi ruller oss sammen i det varme hjørnet vi har lyst til eller legger oss i skyggen og sover søtt, at vi skiter der vi vil og biter den vi vil, er noe de vantro ikke kan forstå. Mon tro det er derfor tilhengerne til han fyren fra Erzurum er imot at det kastes kjøttstykker til hundene på gatene i Istanbul som en slags almisse, ledsaget av bønner til Vårherre, og er det kanskje derfor de er imot at det opprettes stiftelser for fôring av hunder, det er faktisk noe jeg har tenkt på. Hvis disse kjeltringene har til hensikt å gjøre annet djevelskap mot hundene i tillegg til det hundefiendskapet som allerede eksisterer, vil jeg minne om at det å hate hunder er en vantro handling i seg selv. Jeg håper at når disse kjeltringene skal henrettes, noe som forhåpentligvis vil skje snart, at våre venner bødlene da vil tilkalle oss hunder for å gi oss en munnfull – noe de jo av og til gjør til skrekk og advarsel også ved andres henrettelser.

Til slutt vil jeg fortelle dette: Min tidligere herre var en veldig rettferdig person. Når vi dro ut på røvertokt om nettene, fordelte vi arbeidet slik at når jeg begynte å bjeffe, skar han over strupen på sitt offer, slik at man ikke kunne høre skrikene fyren utstøtte. Og til gjengjeld parterte han de elendige han straffet, kokte dem, og gav dem til meg, som spiste dem opp med god appetitt. Jeg liker ikke rått kjøtt. Jeg håper bøddelen som skal henrette predikanten fra Erzurum tenker på det, slik at jeg slipper å ødelegge magen min ved å spise kjøttet til den skitne slyngelen rått.

4. Man vil kalle meg morder

Selv om man hadde fortalt meg at jeg skulle drepe noen umiddelbart før jeg tok livet av den idioten, ville jeg ikke ha trodd det. Derfor er det av og til som om den handlingen jeg har utført, fjerner seg fra meg som en utenlandsk galeon fjerner seg i horisonten. Noen ganger føler jeg det som om jeg ikke har begått noen forbrytelse i det hele tatt. Nå er det gått fire dager siden jeg kverket min stakkars bror, Mester Elegant, og jeg har allerede vent meg litt til situasjonen.

Jeg skulle gjerne ha kunnet løse det fryktelige dilemmaet som plutselig dukket opp fremfor meg, uten å begå et mord, men jeg forstod straks at det ikke var noen annen utvei. Jeg fikset saken der og da, og har påtatt meg hele ansvaret. Jeg kunne ikke tillate at hele yrkesgruppen av miniatyrmalere skulle komme i fare på grunn av en tåpes falske anklager.

Likevel er det vanskelig å venne seg til morderrollen. Jeg holder ikke ut å være hjemme og går ut på gaten; jeg holder ikke ut å være på gaten og går inn i en annen gate og fra den gaten igjen inn i en annen, og når jeg ser folk i ansiktet, ser jeg at ganske mange tror at de er uten skyld bare fordi de ennå ikke har fått noen anledning til å begå et mord. Men det er vanskelig å tro at dette lille slumpetreffet, som har med skjebnens spill å gjøre, skulle tilsi at de fleste mennesker har høyere moral eller er bedre enn meg. I høyden ser de litt dumme ut fordi de ennå ikke har begått noe mord, og som alle dumminger ser de velvillige og snille ut. Det har vært nok for meg å gå rundt i gatene i Istanbul i fire dager etter at jeg tok livet av den stakkaren, for å forstå at enhver som har et glimt av intelligens i øyet og en skygge av sjel i ansiktet, er en hemmelig morder. Det er bare de dumme som er uskyldige.

I kveld, for eksempel, mens jeg satt i kaffehuset bak Slavemarkedet og lot meg varme av kaffen og sammen med alle de andre så på bildet av hunden i bakgrunnen og lot meg rive med av alt det hunden fortalte, ble jeg plutselig grepet av den tanken at fyren som satt ved siden av meg, også var en morder slik som jeg. Han hadde heller ingen problemer med å le av historiefortelleren, men var det fordi armen hans var så nær armen min, eller på grunn av de urolige bevegelsene til fingrene hans som holdt kaffekoppen, det vet jeg ikke, men plutselig ble det klart for meg at han var av samme slag som jeg, så jeg snudde meg og så ham rett inn i ansiktet. Han ble straks redd, og ansiktet hans fordreide seg. Idet folk begynte å gå ut av kafeen, grep en bekjent av ham armen hans og sa: «Etter dette vil sikkert Nusret Hodjas folk gjøre razzia mot kaffehuset.» Den andre hevet brynene og gjorde en øyenbevegelse slik at han tidde. Deres frykt smittet også over på meg. Ingen stoler på noen; alle venter at hans neste skal forråde ham når som helst.

Været er blitt enda kaldere, og på gatehjørnene og inntil husveggene har snøen lagt seg og begynt å bli dyp. I bekmørket finner kroppen min veien ved at jeg føler meg frem langs de trange gatene. Noen steder siver det bleke lyset fra en oljelampe som fremdeles brenner, ut fra et eller annet sted inni husene, som alle har skodder eller svarte tretremmer foran vinduene, og reflekteres i snøen, men som regel ser jeg verken noe lys eller noe som helst annet, men finner veien ved å lytte til vekternes stokker som slår mot stenene, ulingen fra de opphissede hundeflokkene og klynk som kommer fra det indre av husene. Noen ganger lyses de trange og skremmende gatene opp ved midnatt av et fantastisk lys som likesom trenger ut fra snøen selv, og jeg innbiller meg at jeg blant ruiner og trær i mørket ser spøkelser som har hjemsøkt Istanbul i århundrer. Noen ganger kommer det ulykkelig jamring ut fra husene, lyden av folk som hoster frenetisk, snyter seg eller gråter og skriker i drømme, eller også lydene fra ektepar som tar strupetak på hverandre mens barna gråtende står og ser på.

Et par ganger er jeg kommet til kaffehuset for å høre historiefortelleren om kveldene og for å bli litt oppstemt og for å huske det lykkelige livet mitt slik det var før jeg ble morder. De fleste av mine miniatyrmaler-venner, disse brødrene som jeg har tilbrakt hele livet sammen med, kommer hver kveld. Men etter at jeg kverket den tosken som jeg hadde malt sammen med helt siden barndommen, har jeg ikke hatt lyst til å treffe noen av dem. Både i livet til disse brødrene mine, som aldri har kunnet treffes uten å fortelle sladderhistorier, og også i den flaue atmosfæren av morskap i kafeen er det mye jeg skammer meg over. For at de ikke skulle synes jeg var innbilsk, har jeg også tegnet et par bilder for historiefortelleren, men jeg tror ikke det har kunnet sette stopper for misunnelsen.

Men de har hatt gode grunner til å være misunnelige. Jeg har vært den beste til å avstemme fargene, til å trekke opp rammer for utsmykningene, til å komponere boksidene, til å velge tema, til å tegne ansikter, til å arrangere storstilte krigs- og jaktscener, til å male dyr, sultaner, skip, hester, krigere og elskende par, til å pode sjelens poesi inn i utsmykningen, ja til og med i gullforsiringsarbeid har jeg vært den beste. Jeg forteller dere ikke dette for å skryte, men for at dere skal forstå. I en miniatyrmesters liv blir med tiden misunnelse et like uunnværlig materiale som maling.

Midt under mine spaserturer, som rastløsheten etter hvert gjør lengre og lengre, kommer jeg av og til ansikt til ansikt med en av mine frommeste og mest uskyldige trosfeller, og blir plutselig slått av følgende merkelige tanke: Hvis jeg nå tenker på at jeg er en morder, vil han jeg møter, kunne lese det i ansiktet mitt.

Derfor tvinger jeg meg straks til å tenke på andre ting, akkurat slik jeg ble grepet av en fryktelig skamfølelse og tvang meg til ikke å tenkte på kvinner når jeg bad i mine tidligste ungdomsår. Men i motsetning til disse sjelekrisene i min ungdom, da jeg ikke klarte å la være å tenke på samleier og vellyst, lykkes jeg i å glemme det mordet jeg har begått.

Dere forstår sikkert at jeg forteller alt dette fordi det har å gjøre med min situasjon. Om jeg bare tenker på en bestemt ting, forstår dere alt. Det vil da forårsake at jeg ikke lenger er en navnløs, identitetsløs morder som går rundt iblant dere som et spøkelse, og det vil avsløre meg som en alminnelig forbryter med et bestemt utseende, klar for bøddelens blokk. Tillat at jeg ikke tenker på alle detaljer, men holder visse ting for meg selv. Oppmerksomme personer som dere finner jo tyver ved å se på fotavtrykk, og kan jo forsøke å finne ut hvem jeg er av mitt ordvalg og farger. Dette fører oss over på emnet «stil», som nå er blitt så aktuelt: Har og bør en miniatyrmaler ha en egen stil og en egen fargebruk og stemme?

La oss ta et bilde av mestrenes mester, miniatyrmaleriets konge, Bihzad. Dette fantastiske mesterverket, som også passer så godt til min situasjon fordi det dreier seg om bildet av et mord, har jeg truffet på i en nitti år gammel enestående vakker bok laget i Herat. Boken stammer fra biblioteket til en iransk prins som ble drept i en ubarmhjertig kamp om tronen, og forteller kjærlighetshistorien om Khusrav og Shirin. Dere vet hvordan historien om Khusrav og Shirin ender. Jeg mener i Nizamis versjon, ikke Firdousis:

Etter en mengde forviklinger og stormfulle opplevelser gifter de to elskende seg, men Khusravs sønn, den unge Shiruye, som han har med sin tidligere kone, er den rene djevelen, og lar dem ikke være i fred. Denne prinsen har kastet sine øyne på sin fars trone og hans unge hustru Shirin. Shiruye, om hvem Nizami sier at «hans munn luktet så motbydelig som en løves», tar på en eller annen måte sin far til fange og bestiger tronen. En natt kommer han inn i rommet hvor hans far ligger sammen med Shirin, og ved å føle seg frem i mørket, finner han dem i sengen og gjennomborer sin fars lunger med dolken sin. Farens blod fortsetter å renne til morgenen, og han dør i den sengen som han deler med den vakre Shirin, som sover rolig ved siden av ham.

Like mye som selve historien det forteller, omhandler bildet av den store mester Bihzad også en reell frykt jeg har båret på i mitt indre i mange år: redselen når man våkner opp i mørket mitt på natten og oppdager at man ikke er alene i det bekmørke rommet, men at det også er en annen, som lager raslende lyder. Tenk at denne andre har en dolk i den ene hånden, og at han med den andre forsøker å kvele dere. Den detaljerte fremstillingen av veggene og vinduene i rommet, forsiringene langs margen, foldene og sirklene i det skarlagensrøde teppet i samme farge som det tause skriket som kommer ut av den halvkvalte strupen deres, og de gule og fiolette blomstene som med utrolig detaljrikdom og raffinement er brodert inn i den vidunderlig vakre dynen, som deres morder nådeløst tramper på med sin nakne, motbydelige fot idet han dreper dere – alt dette er detaljer som har en og samme hensikt: På den ene siden fremhever de skjønnheten i det bildet dere betrakter, og på den annen minner de dere om at det rommet dere er i ferd med å dø i og den verden dere er i ferd med å forlate, er vidunderlig vakker. Bildets og verdens likegyldighet overfor deres død og det at dere er fullstendig alene når dere dør, om enn deres kone aldri så mye er til stede, er den egentlige betydningen som går opp for dere mens dere betrakter bildet.

«Dette er av Bihzad,» sa den gamle mesteren som sammen med meg så på boken jeg hadde i mine skjelvende hender for tyve år siden. Ansiktet hans var opplyst, ikke av vokslyset, men av gleden over å se. «Det er til de grader Bihzad at det ikke trenger noen signatur.»

Fordi også Bihzad selv var klar over dette, hadde han ikke skrevet sin signatur i et hemmelig hjørne av bildet engang. Ifølge den gamle mesteren lå det en følelse av skam og sjenanse i denne innstillingen hans. Virkelig talent og mesterlighet innebærer at man avbilder en uoppnåelig skjønnhet, men også at man i denne skjønnheten ikke etterlater noe som helst spor som kan avsløre hvem maleren er.

Jeg drepte det ynkelige offeret mitt på en ordinær, brutal måte fordi jeg var redd for mitt eget liv. Ettersom jeg ofte kommer til denne branntomten om nettene for å undersøke om det er igjen noe personlig spor av mitt verk som vil kunne avsløre meg, har spørsmålene om stil begynt å oppta meg mer og mer. Det man gnåler om under betegnelsen «stil», er bare en feil som fører til at vi etterlater et personlig spor.

Jeg ville ha funnet tilbake til dette stedet også om jeg ikke hadde hatt hjelp av den lyse snøen. Dette er den branntomten hvor jeg tok livet av min venn som jeg hadde kjent i fem og tyve år. Snøen har dekket og tilintetgjort alle spor som ville kunne oppfattes som min signatur. Dette beviser at Gud er av samme mening som meg og Bihzad når det gjelder stil og signatur. Dersom vi hadde begått en utilgivelig synd med illustrasjonen av den boken, slik den tosken påstod for fire kvelder siden – selv uten at vi selv var klar over det – ville ikke Gud ha gjort oss miniatyrmalere denne tjenesten.

Da Mester Elegant og jeg gikk inn på denne branntomten den kvelden, hadde det ikke begynt å snø ennå. I det fjerne hørtes uling fra hundeflokker.

«Hvorfor er vi kommet hit?» spurte stakkaren. «Hva skal du vise meg her så sent?»

«Der fremme er det en brønn, og tolv skritt bortenfor den ligger det nedgravd penger som jeg har samlet gjennom mange år,» sa jeg. «Om du bare lar være å fortelle noen om dette, kommer både jeg og Mester Enishte til å se til at du blir rikelig belønnet.»

«Du innrømmer altså at du helt fra begynnelsen har vært klar over hva du driver med,» sa han ivrig.

«Ja, det stemmer,» løy jeg fordi jeg ikke kunne finne på noe annet å si.

«Er du klar over at det bildet dere maler, er en stor synd?» sa han naivt. «En formastelig handling ingen våger å utføre, en hedensk handling. Dere kommer til å brenne på bunnen av helvete. Smertene og lidelsene deres kommer aldri til å ta slutt. Og nå har dere gjort meg til medskyldig!»

Da jeg hørte disse ordene, forstod jeg skrekkslagen at mange ville tro på ham. For ordene hadde en slik kraft og en slik tyngde at folk som hørte dem, uvilkårlig ville bli interessert og ønske at de medførte sannhet – bare de ikke gjaldt dem selv. Denne typen sladder om Mester Enishte verserte da også i et visst monn fordi den boken han fikk laget, var så hemmelig, og de summene han gav for arbeidet, var så høye, og dessuten fordi lederen for miniatyrlauget, Mester Osman, hatet ham. Jeg tenkte også at min broder Elegant var ganske slu som kom med en beskyldning som kunne ses på bakgrunn av disse fakta. Hvor ærlig var han egentlig?

Jeg fikk ham til å gjenta de påstandene som hadde gjort oss til fiender, og han svarte uten å stotre eller stamme. Det var som om han utfordret meg til å dekke over en forseelse jeg hadde gjort slik vi pleide å gjøre da vi var lærlinger for å beskytte oss mot pryl fra Mester Osman. Den gangen kunne jeg tro på hans oppriktighet. Som lærling pleide han også å sperre øynene opp slik at de ble kjempestore, men da hadde de ennå ikke krympet sammen av alt forsiringsarbeidet. Men jeg ønsket ikke å føle noen sympati for ham, for han var klar til å plapre ut om alt sammen i øst og vest.

«Hør her,» sa jeg og forsøkte å stålsette meg, «vi lager gullforsiringer, vi finner utsmykninger til marger, vi trekker opp rammer for boksidene, vi utsmykker sidene med farget gull så de skinner, og vi lager de vakreste bildene og gir skap og esker liv med våre utsmykninger. Dette har vi drevet med i årevis. Det er vår jobb. Man bestiller bilder hos oss og sier vi skal plassere et skip, en gaselle, en sultan inni den og den rammen, fugler og mennesker av den og den type, den og den scenen fra historien, og så videre, og vi utfører arbeidet. Nå har Mester Enishte sagt at vi skal «tegne en hest slik vi finner det naturlig». For å forstå hva et bilde av en hest er som jeg finner naturlig, har jeg i tre dager tegnet hundrevis av hester slik de store mestrene gjorde.» Jeg tok frem en mengde hester jeg hadde tegnet på billig Samarkand-papir for å øve opp håndlaget. Han ble interessert og tok papiret og holdt det fremfor nesen og begynte å studere de svarte og hvite hestene i det matte månelyset. «De gamle mestrene fra Shiraz og Herat pleide å si at en miniatyrmaler måtte tegne hester i femti år uten stopp for å kunne tegne et bilde av en hest slik Gud forestiller seg og ønsker det, og pleide også å si at det beste hestebildet er det som tegnes i mørke. For en virkelig miniatyrmaler blir blind av femti års nøyaktighetsarbeid, men hånden hans husker utenat den hesten han har tegnet.»

Det uskyldige ansiktsuttrykket hans, som jeg kjente igjen helt fra barndommen vår, fortalte meg at han var oppslukt av hestene jeg hadde tegnet.

«De gir oss bestillinger, og vi forsøker å tegne den mest hemmelige, den mest uoppnåelige hesten slik de gamle mestrene tegnet den, det er alt. Det er urettferdig å holde oss ansvarlig for annet enn selve illustrasjonen.»

«Jeg vet ikke riktig om det er så enkelt,» sa han. «Vi har også et ansvar og en egen vilje. Jeg frykter ingen andre enn Gud. Og han har gitt oss forstand slik at vi skal skille godt fra ondt.»

Dette var rette svar på rette plass.

«Gud ser alt og vet alt,» sa jeg på arabisk. «Han kommer også til å forstå at vi utfører dette arbeidet uten å være klar over hva vi gjør. Hvem har du tenkt å anmelde Mester Enishte til? Tror du ikke at det er vår egen sultans vilje som står bak det hele?»

Han tidde.

Jeg tenkte: Hadde han virkelig bare en hønsehjerne, eller var han så oppriktig gudfryktig at han hadde mistet evnen til å tenke klart og bare snakket tull?

Vi stanset ved brønnen. I mørket så jeg et øyeblikk øynene hans så vidt, og forstod at han var redd. Jeg hadde medynk med ham. Men nå var det for sent å snu. Jeg bad Gud bevise nok en gang at han ikke bare var en dum reddhare, men også en ussel person.

«Du skal telle tolv skritt herfra og grave,» sa jeg.

«Hva skal dere gjøre etter dette?» spurte han.

«Jeg forklarer det hele til Mester Enishte, slik at han brenner opp bildene. Hva annet kan vi gjøre? Hvis noen i menigheten til Nusret Hodja fra Erzurum får høre at det går et slikt rykte, kommer de til å gjøre det av med oss og rasere atelieret. Er det ingen i menigheten du kjenner? Ta nå imot disse pengene slik at vi skjønner at du ikke kommer til å angi oss til dem.

«Hva ligger pengene i?»

«I en gammel krukke det har vært nedlagte grønnsaker i. Der er det fem og tyve venetianske gullmynter.»

Det med de venetianske dukatene forstod jeg, men hvor hadde jeg fått det med de nedlagte grønnsakene fra? Det var så dumt at det egentlig lød overbevisende. På den måten forstod jeg nok en gang at Gud stod på min side, for min venn fra svennetiden, som ble gjerrigere og gjerrigere for hvert år som gikk, hadde allerede ivrig begynt å telle de tolv skrittene.

I det øyeblikket var det to ting jeg tenkte på: Det var jo ingen nedgravde verken venetianske eller andre gullmynter! Hvis jeg ikke gir den usle idioten penger, kommer han til å gjøre det av med oss! Et øyeblikk fikk jeg lyst til å omfavne og kysse avskummet slik jeg av og til gjorde i lærlingetiden, men årene hadde fjernet oss fra hverandre. Dessuten lurte jeg på hvordan vi skulle grave i jorden. Med neglene våre? Disse overveielsene mine – hvis man kan kalle dem overveielser – varte bare et øyeblikk, ja ikke det engang.

Rådløst og forvirret grep jeg med begge hender stenen som lå rett ved siden av brønnen, og slo den mot bakhodet hans av all kraft mens han var ved det syvende eller åttende skrittet. Stenen traff hodet hans så hardt og med slik styrke at jeg et øyeblikk ble forskrekket som om det var mitt eget hode som var blitt smadret, og jeg kunne til og med føle hans smerte.

Men i stedet for å gjøre meg sorger på grunn av det jeg hadde gjort, ønsket jeg å bli ferdig så raskt som mulig med det jeg hadde påbegynt. For han hadde begynt å slå slik om seg der han lå, at man uvilkårlig ble enda mer rådløs.

Det var først lenge etter at jeg hadde kastet ham ned i brønnen at jeg klarte å tenke at det var noe ved det jeg hadde gjort som absolutt ikke er forenelig med en miniatyrmalers forfinede eleganse.