© Gyldendal Norsk Forlag AS 1966

Elektronisk utgave © Gyldendal Norsk Forlag AS 2011

Produsert i ePub av: Type-it AS, Trondheim 2009

Versjon 1

ISBN 978-82-05-40447-2

Bokomtale

Frihetens øyeblikk (1966) ga Bjørneboe et gjennombrudd hos kritikerne og førte ham frem i første rekke blant samtidens forfattere. Romanen innleder trilogien Bestialitetens historie, men kan leses frittstående. Det er en bok om menneskets kår i en ulvetid, om vår omgang med sannheten og løgnene, om det ondes og humanitetens problem.

Om Jens Bjørneboe

Jens Bjørneboe (1920–76) var en betydelig skikkelse i 1950- og 60-tallets Norge. Mest kjent er han for trilogien som går under navnet Bestialitetens historie og den pornografiske romanen Uten en tråd, som ble forbudt og konfiskert da den kom ut i 1966.

Jens Bjørneboe ble født i Kristiansand 9. oktober 1920. Allerede i ungdomstiden var han en opprører, og han fant seg slett ikke hjemme i skolesystemet. I 1938 ble han utvist fra Kristiansand Katedralskole og overført til en skole i Flekkefjord, men i 1939 ble han utvist derfra også. Året etter tok han sitt artium privat, og etter en tur til Spitzbergen som sjømann, flyttet han til Oslo og begynte ved Statens Kunst- og Håndverksskole.

I 1943 flyktet Bjørneboe til Sverige for å unngå tvangsarbeid, og her stiftet han kjennskap med antroposofien. Det var også under dette eksilet han møtte kvinnen som skulle bli hans første kone; den tyskjødiske Lisel Funk. De to giftet seg i Norge i 1945. Året etter hadde Bjørneboe med et oljemaleri i Høstutstillingen, og i Kristiansand hadde han en separatutstilling med 45 bilder.

Bjørneboes første publikasjon var en artikkel i Aftenposten i 1947. Senere publiserte han en rekke reiseepistler i samme avis. Hans første forsøk på å få utgitt en roman ble refusert av samtlige forlag; den kom ut først i 1970 på Gyldendal (Hertug Hans). I stedet debuterte han med en diktsamling (Digte, 1951). Flere av diktene hadde allerede stått på trykk i Riksmålsforbundets tidsskrift Ordet.

I 1950 begynte Bjørneboe å arbeide som lærer ved Steinerskolen, og han ble ved skolen i sju år, men så brøt han med den og hele den antroposofiske bevegelsen. (Noe gjennomført brudd var det riktignok ikke; så seint som på 60-tallet ble døtrene døpt i den antroposofiske kirken, og Bjørneboe ble begravet der etter eget ønske.) På samme tid brøt ekteskapet sammen, og Bjørneboe tydde litt for ofte til flaska. Han reiste nå ut på en lengre reise til Italia og Sentral-Europa. Etter hjemkomsten, i 1959, ble han tatt for fyllekjøring, og etter fengselsoppholdet kritiserte han det norske fengselssystemet i en serie artikler.

I 1961 endte Bjørneboes første ekteskap i formell skilsmisse, og samme år giftet han seg med Tone Tveteraas.

Bjørneboe var en systemkritiker; i verkene sine berørte han problemområder som nazisme og det ondes problem, skolesystemet, fengselsvesenet og landssvikeroppgjøret. På kant med systemet kom han også med den pornografiske romanen Uten en tråd; boka ble konfiskert. Trilogien som går under navnet Bestialitetens historie (og særlig første bind, Frihetens øyeblikk) regnes som høydepunktet i hans litterære karriere. Her viser forfatteren fram ondskapen i menneskelige handlinger gjennom Europas historie.

I 1975 flyttet Bjørneboe til øya Veierland i Tønsberg-området, og her ble han funnet død 10. mai året etter.

Jens Bjørneboe

Frihetens øyeblikk

Doch in dir ist schon begonnen

was die Sonnen übersteht

BYENE

I min nu flereårige stilling som rettstjener har jeg ikke kunnet unngå å få et visst overblikk over livet. Den omflakkende og varierte tilværelse jeg har ført, den alder jeg har nådd, og den uhyre mengde av forskjelligartede mennesker jeg har truffet; kort sagt: det umåtelige erfaringsgods jeg har samlet i tidens løp, er blitt filtrert og avklaret under de siste års daglige nærvær i retten.

Jeg har alltid hatt en usedvanlig evne til å tilpasse meg de mest forskjellige miljøer, uansett fattigdom, rikdom, språk, nasjonalitet, rase eller religion, – over store deler av kloden, fra Afrika til Canada, New York, Moskva, Leningrad, London, Paris og Napoli. Overalt har jeg truffet mennesker, fra ishavskysten til ekvator, fra Montreal til de sibirske stepper: dette er min verden. Det har ofte forekommet meg ubegripelig, hvor meget et par menneskeøyne kan se, fordi jeg lenge har trodd at jeg allerede som ung mann hadde mottatt flere inntrykk og sett langt mere enn et menneskes bevissthet noen gang kan klare å bearbeide. Alt inne i meg var kaos og mørke, – voldsomme og ville, altfor sterke sanseinntrykk uten begrep. Uten begrep blir som bekjent våre inntrykk stående som «rene erfaringer», ikke underlagt tankens klarhet, orden og disiplin. Mitt liv var i mange, mange år den store reise i landet Kaos.

Først i min stilling som rettstjener ble dette anderledes, og det ble mulig for meg å se livet brettet ut som et logisk sjakkbrett, i store, sammenhengende mønstre og bilder. Mitt nærvær i retten, ved den daglige rett – eller bedre: ved den daglige urett – ble efter hvert til den styrke i meg, som bragte orden og mening inn i landet Kaos.

Mitt tålmodige nærvær ved uretten, min taushet overfor urettferdigheten, min evne til å tåle urett, – ikke bare egen, men også andres urett – forvandlet seg i løpet av disse tause årene til en uhyre kraft. Naturligvis skjedde dette bare fordi jeg ikke et øyeblikk tapte evnen til å lide under synet av den alt gjennomtrengende urettferdighet. Det daglige, årelange syn av uretten som livsprinsipp forandret efter hvert hele min posisjon overfor livet. Fra å være på vandring i landet Kaos, altså nede på bunnen av et uoversiktlig landskap hvor jeg ikke så lenger enn til nærmeste åsrygg, ble jeg langsomt løftet opp ved en slags åndelig levitasjon, inntil jeg så landskapet under meg, – et geografisk kart, et verdenskart, delt i kontinenter, land, fjell og daler og sletter, i hav og floder.

Denne uhyre beskjedne stilling i rettssalen, ikke som jurymedlem, ikke som bevæpnet vakt, ikke som jurist eller som dommer, ikke engang som forsvarer eller reporter eller som vitne, – ikke engang som den mest fornedrede, usleste av alle: ikke engang som anklaget! – men som den eneste aldeles ubetydelige, som rettstjener, en mann som bærer protokoller, som feier gulvene, som går ærend og fyller blekkhusene, legger rent papir frem og passer dommernes kapper og parykker, som aldri ytrer seg til noe, men bare er der, – i denne stilling begynte det i årenes løp langsomt å danne seg store og sammenhengende bilder inne i meg.

Jeg er den fødte rettstjener.

Det er meningen med mitt liv å være i salen, mens rettergangen finner sted. Og her inne, i den lille, halvmørke og dystre, gammeldagse rettssalen, her er livet på ny og på ny blitt rullet opp for meg, landet Kaos er i all evighet under tilblivelse her inne: Blekk, protokoller, menneskeskjebner. Alle lidenskaper, alle egenskaper, de laveste og de edleste: her inne underkastes alt den samme, evige, uforstyrrelige og hellige urett.

Jeg er rettstjener i Heiligenberg, i denne alpebyen i dette vesle fyrstedømmet. Det er høye fjell omkring dalen hvor byen ligger, og utover landskapet er alle hus og alle gjerder og innhegninger bygget i den samme grå stenarten. Hele byen er slik. Hele landet. Og justispalasset, hvor jeg har mitt daglige arbeide, er ingen unntagelse: det er bygget i samme slags sten.

Folket her i dalen kan neppe sies å være oppfylt av Den Hellige Ånd. Under synet av de umåtelige fjelltoppene og de evige snebreene har de ikke vokset til storhet. De tenker ikke vidsynte og klare tanker. Folket her, i landsbyene, i dalen eller nede på vertshuset hvor jeg vanker og drikker mine daglige glemselens glass, – det er et folk uten sang, uten folklore, musikk, dans. De har sine kapeller, men ingen religion. Samtidig er de på sin måte skarpsindige, nesten intelligente. De er listige. De bor i sin dal, og de har fjellene og evigheten omkring seg. Av og til tenker de. Man kan se det på øynene deres. Da regner de. De legger sammen eller subtraherer i hodet. De aller listigste multipliserer eller kan til og med dividere. Folket her er sant å si – ja, for å si sannheten: på sett og vis, delvis, på sin måte, og til en viss grad, temmelig lemurisk.

Når de leser, da er det ikke Kabbala eller Vedaene eller salmer de studerer. De leser sine bankbøker. Eller til nød sine lover, – for å vite hva de kan tillate seg mot sin nabo. Alle er i strid med alle, men allikevel holder de på en underlig måte sammen. Det er et lemurisk samhold. De har frembragt dommere og til og med leger, for ikke å nevne overingeniører. Men de hviler ikke ut ved å lese Dante.

Som sagt har de ingen folklore.

Allikevel – de er med på å opprettholde verdens likevekt og bestand. De er en flokk små, lodne bjørner.

Det finnes absolutt ingen uskyld i dem. De er istand til å gjøre hva som helst mot et medmenneske. Samtidig er de veldige skiløpere, og om vinteren lar de seg trekke oppfor fjellsidene med stålwirer, høyt opp, – derpå sklir de nedfor fjellsidene helt til bunnen av dalen. Dette gjør de om igjen og om igjen. De holder på i uker og måneder – opp og ned – opp og ned. Og de har sin glede av det, men de er ikke glade.

Jeg er selvfølgelig fullstendig underlegen overfor dem, og når jeg baktaler dem så nedrig, skyldes det nok en del misunnelse og nid. De er dyktige til sitt bruk, men de tar for mye husleie av meg. De narrer meg alltid til å betale for meget av min fattige gasje. De vil alle sammen ha litt av det jeg tjener. Og jeg betaler. De snyter meg på alt, på vinen, på kjøttet, osten, på strømregningen. Skattemyndighetene oppfører inntektene mine to ganger, for å ta mere skatt av meg. De setter andres inntekter på mitt navn, for alle ser det som sin soleklare rett å berike seg på andre. Det hender at de har slått mennesker ihjel på utsøkte og smertefulle måter, bare for å more seg og fordrive tiden. Men deres egne domstoler frifinner dem.

Selvfølgelig finnes der unntagelser, men stort sett er de slik.

Og her i denne alpedalen er jeg – sjømannen og vandringsmannen, sangeren, apokalyptikeren og spillemannen – jeg, av alle mennesker! – blitt rettstjener.

Hvis jeg bare kan erindre det, skal jeg snart si hva jeg heter. Det er ikke lett å huske, men av og til er jeg helt ved å minnes det, så glir det bort igjen. Men jeg har et navn. At jeg ikke kan komme på det, er en eftervirkning av de lange vandringsårene. Ellers husker jeg svært meget.

Først skal jeg fortelle om Den Lange Reise I Landet Kaos.

Den tok førti år, som Israels børns vandring i ørkenen.

Jeg fyller i disse dager 46 år, og jeg er blitt grå i skjegget.

Sannhetens time er kommet.

Det er selvfølgelig mulig at man må ha nådd en slik alder at man har grått skjegg, før man kan tale sannhet. Kanskje er det anderledes: at man er blitt for gammel til å finne på utflukter, for gammel til å forstille seg, for gammel til å lyve mer. Her i alpedalen har jeg et kjent navn, et klengenavn naturligvis – ikke mitt riktige, som jeg ikke kan huske, – et klengenavn, ganske infamt og ondsinnet selvfølgelig – for mitt virkelige navn vet jo ingen om, selv om det nok står i protokollene, på gulnet og temmelig sprødt papir, og med blekk som ikke var helt lysekte, men som nok holder en stund til. Hovedsaken er at jeg har et kjent navn i dalen, og har nådd en viss alder, – og at sannhetens time (eller øyeblikk?) – er kommet. Jeg tror det var Sokrates som også bygget opp sin dialektikk til sitt forsvar på denne måten; da han, efter domfellelsen og før eksekusjonen, av sine venner ble oppfordret til enten å lyve eller til å flykte, da ytret han noe slikt:

«Nei,» sa han; «det kan jeg ikke. – En mann i min alder og med et så kjent navn!»

Man trenger sin dialektiske overbygning for å tale sant, og han visste det. Man trenger det for å dø også, fordi disse to tingene henger sammen: det er en lukt av døden som henger ved all sannhet, noe av dødens skamløshet. Forresten har løgnen også sitt forhold til døden. Det vet ingen bedre enn nettopp jeg som har løyet så meget. Men det er et annet forhold. Det er ikke så uavvendelig, fordi en løgn kan rettes opp igjen, den kan korrigeres med en ny løgn, den er ikke endelig og absolutt. Men en sannhet, – hvis den først er røpet, da er den uavvendelig – en bror av døden.

De er naturligvis spent på å få vite hva slags mann jeg er og hvordan jeg ser ut. Jeg er altså rettstjener, og derfor en mann med et velkjent navn i alpedalen. For det meste setter man slike folk til rettstjenere som er lette å legge merke til, og som ikke kan brukes til noe annet. Det er nemlig saken: at som rettstjener trenges en mann som er karakteristisk av ytre, og ellers ubrukbar. Man bruker helst en nærboende landsbyidiot til arbeidet, eller en almindelig arbeidsudyktig åndssvak fra byen, gjerne av bra familie, for han behøver bare én egenskap – en stø og bunnhederlig karakter, så han ikke drikker av blekket eller stjeler av klosettpapiret, men passer godt på dommerens kappe og på at såpestykkene ligger på riktig plass ute på toilettet. På grunn av min taushet passer jeg godt inn i bildet.

Jeg er av middels høyde, ikke særlig tykk, men kraftig bygget. Jeg er mørk, nærmere bestemt brun i ansiktet og svart som en kråke i håret, selv om skjegget altså er begynt å gråne tydelig. Jeg trekker litt på det ene benet på grunn av et gammelt skuddsår og et dypt knivstikk (merkelig nok) i samme ben. På maven, under navlen har jeg også et stort arr. I årenes løp har jeg fått slått ut tre fortenner og har to bruddskader i hendene fra gammelt av. På høyre labb har jeg en gang brukket et ben i mellomhånden, og på venstre er det ringfingeren som en annen gang (ved en lignende anledning) ble brukket. De to bruddene er ikke så farlige, for de er grodd igjen i tidens løp, selv om begge er litt skjeve. Verre er det med de brukne tennene, fordi de ikke vil vokse ut igjen, men må erstattes kunstig, av en odontolog. Den første tannen min ble slått ut av en full mann for lenge siden, den andre møtte skjebnen ved en bilulykke på en landevei et eller annet sted i Frankrike. Den siste tannen mistet jeg under et internasjonalt fagforbundsmøte i Marseille, fordi noen av oss forlot møtet og gikk til en bordell og drakk grappa til vi kom i slagsmål med hallikene og ble arrestert. På stasjonen sa jeg at jeg var rettstjener, noe som førte til at politimennene slo ut tannen på meg og siden sparket fotball med meg mens jeg lå på gulvet og siterte Sokrates: Vet dere ikke at en mann som jeg kan spå?

Før jeg ble grå i skjegget, ville jeg ha genert meg litt for å fortelle om dette, men nu er sannhetens øyeblikk kommet, og det lukter en smule død av fingrene mine, – så i dag ville jeg skamme meg mere over å tale usant, enn over å tale sant. Men jeg vet ikke om De ennu har noe bilde av meg. Jeg har fått en smule mave også, siden jeg ble rettstjener, – jeg går av og til litt lurvete i tøyet, og tennene har jeg ikke fått satt riktig inn igjen, fordi jeg er blitt likeglad med den slags ting. Når jeg åpner munnen, så ser De altså at jeg mangler noen tenner bak skjegget. Det er svært synlig, når jeg spiser høne eller ler. Skjønt begge deler er sjeldne nu.

Den daglige urett i mitt og de små bjørnenes liv tjener ikke til å styrke munterheten. I gamle dager, da jeg var sjømann og omstreifer og spillemann, da lo jeg ofte. Samtidig er jeg vanligvis nokså korrekt kledd. Temmelig almindelig. Aldri elegant i alle fall.

For øvrig bruker jeg briller når jeg leser. Men det er sjelden jeg leser mens folk ser på, så de fleste kjenner meg uten briller. Og jeg behøver dem ikke for å bære en protokoll eller feie et gulv.

Hva er det ellers å fortelle om meg selv idag, og om min livsførsel? Det er jo ikke dette som interesserer: at jeg bor for meg selv på ett rom og koker på vertinnens kjøkken? Nei.

Jeg har for øvrig en del bøker, men ikke for mange. Viktig er det kanskje at jeg kan forandre meg totalt, så folk nesten ikke kjenner meg igjen. Jeg skifter med vær og vind, efter siste rettssak, og efter hva jeg holder på å lese, eller efter hvordan jeg kler meg. Av og til er jeg uten skjegg, men så lar jeg det gro ut igjen. Det tar bare 2-3 uker, før jeg har fullskjegg.

Imidlertid må jeg forklare hva jeg mener med sannhetens øyeblikk. Jeg forsto det i Spania, hvor jeg var opptatt av tyrefektningens fine symbolikk og hellige mysterier.

Jeg skjelver, når jeg tenker på hva det betyr, – og på at en mann i min alder med et så kjent økenavn . . .

Heldigvis kan jeg utsette sannheten litt, jeg kan tillate meg enda en digresjon. Det er min bok, og jeg bestemmer hva som står i den. Hvert ord. Jeg er rettstjener i salen hos de små bjørnene, men de er ikke de eneste jeg har kjent. Jeg vil fremover (kanskje) snakke om en typus til, – om ideologene. I store trekk vil jeg dele dem inn i disse hovedgruppene: i små bjørner og skolastikere. Nesten alle jeg har truffet, tilhører en av disse to artene av homo consumens, men jeg vet ikke hvem som er de sykeste og de grådigste av dem, skolastikerne eller bjørnene. Skolastikerne er de intelligenteste og de farligste. Siden skal jeg fortelle om dem.

Det er mulig at det finnes en tredje gruppe, kanskje mindre syke: Eskatologene. Men jeg husker det ikke riktig. Hvis jeg kan komme på hva jeg heter, da er det mulig at jeg vil finne ut det også.

Samtidig må jeg gjøre en tilføyelse om meg selv, for å rette på et unøyaktig, litt skjevt bilde jeg kan ha kommet i skade for å tegne. Det er riktig at jeg har streifet mye omkring, som sjømann og lirekasse-entusiast, omkring i denne apokalyptiske idyll og ormegård av en verden, men det er ikke det hele. Det er riktig nok at jeg i de senere år i min stilling som rettstjener osv., – men det er ikke den hele og fulle sannheten, og selv om hvert ord jeg sier som alltid vil bli brukt mot meg, må jeg komplettere mitt selvportrett ved å si at jeg også i en årrekke har reist omkring som en aktet og velkjent mann, i en behagelig og økonomisk uavhengig stilling. Jeg skrev i den tid en rekke bøker, som til dels fant anerkjennelse og ble oversatt til flere språk, men som dog hadde dette besynderlige til felles at det intet særlig nytt eller betydningsfullt sto i dem.

De var skrevet i landet Kaos, og var barn av tiden. Som de fleste andre bøker som ikke er om Sokrates eller av Lichtenberg eller Stendhal eller Stirner eller Rochefoucauld eller av de gamle romere eller av Swift.

Selvfølgelig er det bare én ting som teller, når det gjelder bøker, – det er om de er skrevet på Pathmos, det vil si om de er blitt til under utgydelse av Den Hellige Ånd. Naturligvis kan ikke alle bøker bli skrevet under åndsutgydelse, i og med at det utenfor Pathmos skrives tusenvis av bøker hvert år, og at Den Hellige Ånd umulig kan få tid til å utgyde Nåden i alle ting som skal på trykk.

Fra den russiske borgerkrig efter revolusjonen finnes det en skildring av hvordan de edelmodige deltagerne behandlet fangene sine: de tok en fange og sprettet ham litt opp i maven, så de fikk tak i tynntarmen på ham. Den spikret de til et tre, og med hvitglødende bajonetter – som de varmet i et lite bål de hadde tent opp ene og alene i dette øyemed – , med disse glødende bajonettene tvang de fangen til å springe rundt treet inntil tynntarmen hans, og i beste fall også en del av tykktarmen var vindet over på treet som tråd på en spole. Da ble fangen liggende efter tarmene sine til han utåndet i den friske skogluften.

Jeg vet ikke om det var de små bjørnene som behandlet skolastikerne på denne måten, eller om det var skolastikerne som behandlet de små bjørnene slik. Men efter alt å dømme som jeg har sett av de forskjellige parter under min lange reise i landet Kaos, så kan begge ha vært istand til å gjøre det.

En slik skildring kan ha litt av Den Hellige Ånd i seg, fordi den virkelig sier noe om de små bjørnenes dypereliggende natur.

Og mens vi allikevel snakker om friheten, må jeg tilstå at jeg har grublet like meget over ordet Frihetens Øyeblikk som over Sannhetens. Ifølge rabbineren Joschua ben Joseff som ble korsfestet i året 33, heter det at «sannheten skal frigjøre eder», og derved fremstilles friheten som en funksjon av sannheten. Det lyder som i overensstemmelse med mine erfaringer fra rettssalen og uretten, hvor det viser seg at u-sannheten gjør u-fri. Efter sannhetens øyeblikk kommer frihetens øyeblikk.

I min stilling som rettstjener har jeg selvfølgelig hatt anledning til å bringe på det rene at friheten er den eneste ting i verden som er enda mere forferdelig enn sannheten. Den kan bare utholdes under Nåden og Den Hellige Ånd. Med Den Hellige Ånd kan man muligens også mene Prometevs eller Luzifer, som jo i sin tid begge stjal lyset og friheten fra gudene og skjenket dem til menneskene.

Det var en tvilsom gave, og blant kjennere finnes det dem som mener at friheten kom for tidlig, det vil si: før sannheten, slik at de små bjørnene nok oppdaget at de ustraffet kunne gjøre hva som helst, men ikke at friheten bare kan finnes bak våre illusjoner.

Den Egentlige Nåde kunne de små bjørnene av samme grunn aldri oppnå, fordi den ikke kan løses fra sannheten som er aldeles entydig og udelelig: nemlig den fullkomne dødsbevissthet.

Selvfølgelig kan jeg aldri nevne den slags ting i rettssalen i min stilling som rettstjener, og derfor er jeg blitt en taus mann i tidens løp. Fra dag til dag blir jeg gråere i skjegget.

Hvis de små bjørnene hadde dødsbevissthet, ville de være mennesker. Midt i steinrøysa og foran evighetens åsyn ville de oppfylles av Den Hellige Ånd.

Sannhetens Øyeblikk – el momento de la veritad – , er hentet fra terminologien i spansk tyrefektning: uttrykket betegner det skillende sekund, hvor tyrefektningens ritual har nådd sitt vendepunkt, hvor dansen og de elegante, fastlagte former er tilbakelagt, og tyrefekteren tar sikte på å avslutte kampen. Sannhetens øyeblikk inntreffer når leken er forbi, når spillet er slutt, mannen tar av seg masken og tyren skal dø: sannheten blir avdekket.

El momento de la veritad er det viktigste dreiepunkt i alle rettssaker; det øyeblikk som avslører kampens sanne karakter – : at den til syvende og sist er en strid på liv og død. Det viser også rettens virkelige ansikt: I løpet av prosessens faser klarner skritt for skritt sannheten, og ved hvert møte med sannheten, dør en løgn, et håp, et ønske.

Tyrefektningen er ikke et sportsevenement, men et sublimt, høyt oppdrevet, rituelt-estetisk teater, og avisene bringer ikke sportsreferater av kampene, men kunstanmeldelser – estetiske kritikker, hvor tyrefekterens utførelse av de forskjellige faser, ritualer og trinn av skuespillet blir analysert og rost eller forkastet. Symbolspråket har en så høy grad av skjønnhet og anskuelighet, at det ingen kommentar trenger, og ordet «momento de la veritad» har en åpenbart archetypisk dybde. Hvis man et øyeblikk ser på hva som gir en rettssak dens sceniske og estetiske dynamikk, kan man ikke unngå å konstatere at det er kampen, variert fra den enkleste av alle teaterformer – brytekampen – til den mest raffinerte, intellektuelle kamp, fra kjønnskampen og nervenes og hjernenes kamp til den profesjonelle og rituelle kamp mellom iskalde spesialister i en rettssal. Uten kampen fins intet teater; i alle genre er det dette det dreier seg om: at tilskueren er vitne til en kamp. I alle rettens former: farsen, komedien, dramaet, tragedien – og i avarter av justisen som operette, opera og musical comedy er hovedmotivet det samme: det er noen som seirer og noen som skal dø. El momento de la veritad inntreffer i retten med den samme skjønnhet og presisjon som i tyrefektningen, – når den dømte skal drepes. I retten er krigen alle tings far.

Ethvert skuespill er et forhør, en rettssak, og enhver rettssak er en krig. Siste fase er nødvendigvis døden.

Samtidig må man aldri glemme at rettens kjerne er uretten.

Det vil være umulig å beskrive tyrefektningens sannhet for den som ikke kjenner den. Solen og blodet i sanden, de blanke, blodige vimplene på dyrene, raseriet og villskapen, hele den stormende, troskyldige lidenskap hos tyren, som underlegges mannens gratie og teknikk, hans kunst og letthet, hans evne til abstraksjon. Kården som glitrer i solskinnet som den synliggjorte tanke, dansetrinene, turene, ritualet, – og hele tiden blodet som pipler og drypper, mens sanden blir til jern og himmelen til kobber over sirkuset. Alt dette er nesten heslig, inntil øyeblikket kommer, hvor mannen kneler foran den rasende, utmattede tyren, hvor mannen ligger på knærne i sanden foran hornene og løfter kården over hodet, uten at dyret orker å angripe ham, fordi mannen har lekt med tyren til den er døende av raseri, trett til døden; – fordi tyrefekteren har danset tyren til avmakt, til det kommer blod av neseborene på den.

Og så øyeblikket, Sannhetens Øyeblikk, hvor mannen reiser seg for å drepe. Nu er det mennesket som jager tyren.

Det er den siste tur i dansen.

Tyrefekteren og dommeren, sirkuset og rettssalen, – dette tempel for den nødvendige urett i verden!

Det er godt at de små bjørnene ikke vet hvem jeg er, ellers ville de forstyrre meg i mitt egentlige arbeide, det som jeg fullbyrder når jeg er ferdig med mine siste gjøremål i rettssalen, når jeg har ryddet opp, inspisert toilettpapiret, hengt frem nye håndklær, børstet dommerkappen og låst inn protokollene. Når jeg helt til slutt har sopt opp det blodige sagmugget fra gulvet i rettssalen, da går jeg ikke alltid til vertshuset for å tømme mine begre til glemsel av dagens urett. Det hender at jeg vandrer like hjem for å trøste meg på en annen måte. Jeg går hjem for å arbeide på mitt verk, mitt enorme, kolossale tolvbindsverk om Bestialitetens Historie.

I år efter år har jeg samlet materiale til verket. Fra jeg var barn har jeg gransket, spart, vraket, forkastet, lagt til side, undersøkt og samlet. Det blir den sanne og hele, den virkelige verdenshistorie. Det blir boken om de små bjørnenes sanne ansikt, de små bjørnenes veldige, enestående, verdenshistoriske møte med seg selv. Skolastikerne (som naturligvis egentlig er bjørner på bunnen) har også sin rikelig tilmålte plass i verket, i bindene om inkvisisjon, revolusjoner et cetera. Tredveårskrigen er et smukt kapitel på skolastikernes kappe – skjønt de må dele æren med de små bjørnene her også. Jeg er tilfreds med tittelen:

BESTIALITETENS HISTORIE

Av

Av hvem?

Igår natt ble jeg i justispalasset helt til klokken fem. Jeg gikk gjennom mengder av protokoller, for å prøve å finne navnet mitt. Et sted må det stå. Et sted må hele straffeprosessen være å finne, og i sakens dokumenter står selvfølgelig også anklagedes navn. Det ville være latterlig med rettsprotokoller som ikke inneholdt den dømtes navn og data, og jeg kan umulig offentliggjøre Bestialitetens Historie under et økenavn. Det er faktisk en ganske latterlig situasjon, dette: at det eneste man vet om seg selv, det er ens eget økenavn! Og i min alder!

Bortsett fra det jeg husker fra den lange reise.

Jeg forakter skrivemaskin. Bestialitetens Historie blir skrevet for hånd og i tykke bøker, nøyaktig slik som det gjøres i rettssalen, hvor alle ting føres inn med blekk og penn i evige protokoller. Hele mitt skrivearbeide er en protokollføring, og bak det vitenskapelige tema skimter man naturligvis det mindre vitenskapelige, men like reelle, mere metafysiske motiv: Det ondes Problem.

Jeg er den rette til å skrive det ned.

Fra mitt liv kan jeg nesten ikke huske annet enn mord, krig, konsentrasjonsleire, tortur, slavearbeide, henrettelser, utbombede byer og halvbrente barnelik.

Jeg husker likene av tyske barn efter fosforbombene. Barna lå ordnet på fortauene mellom de kulisseaktige ruinveggene som sto igjen. Det samme hendte i Leningrad og London og mange andre steder, men ikke noe sted ble døde barn samlet med en slik flid og omtanke og from ordenssans. Mange steder er de små bjørnene ytterst inkonsekvente. For eksempel i Italia, hvor bjørnene først jublet over Mussolini, derefter hengte ham opp på torvet efter bena, og nu igjen har bilder og bøker om ham i alle butikkvinduer. Det fins nesten ingen ting som har varig virkning på de små bjørnene, – de klatrer oppover fjellsidene og rutsjer ned igjen. Om igjen og om igjen. De krabber og går og klør seg i siden som om de alltid hadde utøy i pelsen, og de samler på ny tolv av hvert; tallerkener, lakener og noen kilo fremtid. De små bjørnene har alltid vært flinke, og for tusen år siden, i mitt egentlige fedreland, pleide de å gjøre noe med fangene sine, som de kalte for «å riste blodørn» på dem; de bandt dem med armene om en trestamme og klippet dem opp i ryggen, gjennom ribben og kjøtt, – så trakk de ut lungene på dem bakfra. De små bjørnene kunne alltid få det til!

Om den store, belgiske konge Leopolds virksomhet i Kongo fortelles det for øvrig pussige historier som faller meg inn nu. Det gjaldt å få de innfødte til å arbeide flittig ved innhøstningen av gummi. Mang en gang måtte belgierne ta riktig kraftig i for å få de sorte til å arbeide, for de sorte hadde ikke natur til regelmessig sysselsettelse, – og når noen av vokterne måtte slå ihjel en uvillig mann ute i marken, da var vokteren forpliktet til å bringe med seg hjem høyre hånd av arbeideren, for at myndighetene kunne føre nøyaktige regnskaper. Hvis noen innfødt viste oppsetsighet, grep man til strengere metoder: man samlet familien, mens den øvrige landsbyen så på, og derefter korsfestet man den oppsetsiges hustru og barn, derpå skar man kjønnsorganene av mannen selv og hang dem opp på en stake sammen med føtter og hender av samme familiefar. Tilslutt halshugget man ham og satte som en slags prikk over i'en hodet helt opp på spissen av staken. Belgierne drev også en flittig misjonsvirksomhet blant de sorte. Efter noen år var Kongos befolkning redusert fra over 30 millioner til bare 8. Til gjengjeld var disse 8 blitt kristne.

Dette var noe av det første jeg fikk høre om som barn. Min far var en bereist mann og blant andre plikter måtte han også være belgisk konsul. Han hadde en vakker, illustrert bok om kong Leopold, men i denne ypperlige boken het kongen ikke Leopold, men Popold, – og hele historien om Belgisk Kongo sto utførlig skildret der. Min far fikk for øvrig i årenes løp tre ualmindelig smukke ordener av den belgiske regjering for sin innsats for belgiske interesser i mitt fedreland. Boken om Popold hadde han ikke i bokhyllen, men inne i et skap. Han snakket aldeles ypperlig fransk, min far, og pleide å tiltale meg med «enfant gâté», hvilket vel kanskje var berettiget. Da han døde, så han på meg og sa:

«Du er en snill gutt, men hva i allverden skal det bli av deg?»

Det var det siste jeg hørte av konsulen.

Men siden jeg nu er kommet til min barndom, er det på tide å begynne med begynnelsen av mitt liv blant lemurerne.