STIEG

LARSSON

LUFTSLOTTET SOM

SPRENGTES

Oversatt fra svensk av

Elisabeth Bjørnson

Del 1

INTERMEZZO I EN KORRIDOR

8.–12. april

Det er anslått at omkring seks hundre kvinner tjenestegjorde i den amerikanske borgerkrigen. De hadde kledd seg ut som menn og latt seg verve. Her har Hollywood oversett et stykke kulturhistorie – eller er denne historien muligens for problematisk ideologisk sett? Historiebøkene har alltid hatt problemer med å håndtere kvinner som ikke respekterer kjønnsgrensene, og ingen steder er den grensen så skarp som i forbindelse med krig og våpenbruk.

Historien fra antikken til moderne tid inneholder imidlertid bevis på en hel rekke beretninger om kvinnelige krigere – amasoner. De mest kjente eksemplene får plass i historiebøkene ettersom de opptrer som «dronninger», det vil si representanter for den herskende klassen. Den politiske tronfølgen plasserer nemlig, hvor ubehagelig det enn måtte være, med jevne mellomrom en kvinne på tronen. Siden krig ikke lar seg påvirke av genus, men også forekommer når det tilfeldigvis er en kvinne som er landets overhode, får det som konsekvens at historiebøkene blir nødt til å omtale en del krigerdronninger som dermed tvinges til å opptre som en hvilken som helst Churchill, Stalin eller Roosevelt. Semiramis fra Ninive, som skapte det assyriske riket, og Boadicea, som ledet et av de blodigste britiske opprørene mot Romerriket, for eksempel. Den sistnevnte står det for øvrig en statue av ved brofestet ved Themsen, vis-à-vis Big Ben. Gå gjerne og hils på henne hvis du tilfeldigvis skulle være i nærheten.

Derimot er historiebøkene generelt meget ordknappe om kvinnelige krigere som vanlige, våpenføre soldater som inngikk i regimenter og deltok i slag mot fiendtlige styrker på samme vilkår som mennene. Likevel har de alltid eksistert. Knapt noen krig har utspilt seg uten kvinnelig deltagelse.

KAPITTEL 1

Fredag 8. april

Doktor Anders Jonasson ble vekket av søster Hanna Nicander, litt før klokken halv to om natten.

«Hva er det?» spurte han forvirret.

«Helikopter på vei inn. To pasienter. En eldre mann og en ung kvinne. Hun har skuddskader.»

«Jaha,» sa Anders Jonasson trett.

Han følte seg søvndrukken til tross for at han hadde sovet bare en drøy halvtime. Han hadde nattevakt på akuttavdelingen på Sahlgrenska sjukhuset i Göteborg. Det hadde vært en uhyggelig slitsom kveld. Siden han hadde gått på vakt klokken 18.00, hadde sykehuset tatt imot fire personer fra en frontkollisjon like utenfor Lindome i Halland. Av disse var én livstruende skadet, og én ble erklært død ved ankomst. Han hadde også behandlet en kvinnelig servitør som hadde fått bena skåldet ved en kjøkkenulykke i en restaurant på Avenyn, og reddet livet til en fire år gammel gutt som hadde kommet til sykehuset med pustestans etter å ha svelget en lekebil. Han hadde dessuten rukket å plastre en tenåringsjente som hadde syklet ned i et hull i gaten. Veivesenet hadde vært så omtenksomme å plassere hullet ved avkjørselen fra en sykkelsti, og noen hadde i tillegg slengt varselsbukkene ned i hullet. Hun var blitt sydd fjorten sting i ansiktet og ville komme til å trenge to nye fortenner. Jonasson hadde også sydd fast en bit av en tommel som en entusiastisk hobbysnekker hadde klart å høvle av seg.

Ved ellevetiden hadde antallet akuttpasienter minket. Han hadde gått en visittrunde og sjekket tilstanden til de pasientene som hadde kommet inn, og så trukket seg tilbake til et hvilerom for å forsøke å koble av en stund. Han hadde vakt frem til klokken 06.00 og pleide sjelden å sove selv om det ikke kom inn noen akuttpasienter, men akkurat denne natten hadde han sovnet nesten umiddelbart.

Søster Hanna Nicander ga ham en kopp te. Hun hadde ikke rukket å innhente noen detaljer om tilfellene som var på vei inn.

Anders Jonasson kikket ut gjennom vinduet og så at det lynte voldsomt ute ved havet. Helikopteret var virkelig ute i siste øyeblikk. Plutselig begynte det å regne kraftig. Uværet hadde kommet inn over Göteborg.

Mens han sto ved vinduet, hørte han motorlyden og så helikopteret vingle seg frem mot helikopterplattformen gjennom vindkastene. Han holdt pusten da det så ut som om helikopterføreren fikk problemer med å beholde kontrollen. Deretter forsvant det ut av synsfeltet hans, og han hørte at motoren gikk ned på lavere turtall. Han tok en slurk og satte fra seg tekoppen.

Anders Jonasson møtte bårene ved inngangen til akuttmottaket. Den andre legen på vakt, Katarina Holm, tok seg av den første pasienten som ble trillet inn – en eldre mann med store ansiktsskader. Det falt i doktor Jonassons lodd å ta hånd om den andre pasienten, den skuddskadede kvinnen. Han tok et raskt overblikk og konstaterte at det så ut til å være en tenåringsjente, temmelig full av jord og skitt og blod, og med alvorlige skader. Han løftet opp teppet som sykepleierne i ambulansehelikopteret hadde pakket rundt henne, og registrerte at noen hadde teipet igjen skuddskadene i hoften og skulderen med bred, sølvfarget teip, noe han vurderte som et uvanlig smart påfunn. Teipen holdt bakteriene ute og blodet inne. En kule hadde truffet utsiden av hoften og gått rett gjennom muskelvevet. Deretter løftet han på skulderen hennes og fant inngangshullet i ryggen. Det var ikke noe utgangshull, noe som betydde at kulen fortsatt satt et sted inne i skulderen. Han håpet at den ikke hadde penetrert lungen, og siden han ikke kunne oppdage noe blod i munnhulen hennes, trakk han den slutning at det sannsynligvis ikke hadde skjedd.

«Røntgen,» sa han til den assisterende sykepleieren. Mer behøvde han ikke forklare.

Til slutt klippet han opp bandasjen som ambulansefolkene hadde surret rundt hodet hennes. Han ble iskald da han kjente inngangshullet med fingeren og skjønte at hun var blitt skutt i hodet. Heller ikke der var det noe utgangshull.

Anders Jonasson stoppet opp noen sekunder og betraktet den unge jenta. Han var plutselig blitt mismodig. Han hadde ofte sammenlignet arbeidet sitt med det å være målvakt. Til arbeidsplassen hans kom det daglig mennesker i all slags forfatning, med én eneste hensikt: å få hjelp. Det var 74-årige damer som hadde falt om med hjertestans i Nordstan kjøpesenter, 14 år gamle gutter som hadde fått et skrujern stukket gjennom den venstre lungen, og 16 år gamle jenter som hadde knasket ecstasytabletter og danset i atten timer og deretter falt om, blå i ansiktet. Det var mennesker som var blitt utsatt for mishandling og for ulykker på arbeidsplassen. Det var småbarn som var blitt angrepet av kamphunder på Vasaplatsen, og nevenyttige karer som bare skulle sage til noen planker med en Black & Decker, og som hadde klart å skjære helt inn til margen på sitt eget håndledd.

Anders Jonasson var målvakten som sto mellom pasienten og begravelsesbyrået. Hans jobb besto i å være den som besluttet hvilke tiltak som skulle iverksettes. Hvis han tok en gal beslutning, kunne pasienten dø eller kanskje våkne opp til livslang invaliditet. Han tok som oftest riktig beslutning, noe som kom av at de aller fleste skadede hadde et åpenbart, spesifikt problem. En knivstukket lunge eller bruddskader etter en bilulykke var forståelige og overskuelige. Om pasienten overlevde, var avhengig av skadens beskaffenhet og hvor dyktig han var.

Det var to typer skader som Anders Jonasson hatet. Den ene var alvorlige brannskader, som nesten uansett hvilke tiltak han iverksatte, ville føre til livsvarige plager. Den andre var skader i hodet.

Jenta foran ham kunne leve med en kule i hoften og en kule i skulderen. Men en kule et eller annet sted inne i hjernen var et problem av en helt annen størrelsesorden. Plutselig hørte han at søster Hanna sa noe.

«Unnskyld, jeg hørte ikke?»

«Det er henne.»

«Hva mener du?»

«Lisbeth Salander. Hun som de har jaktet på i flere uker for trippeldrapet i Stockholm.»

Anders Jonasson så på pasientens ansikt. Søster Hanna hadde rett. Det var hennes passfoto han og alle andre i Sverige hadde sett tapetsert på avisenes salgsplakater utenfor hver eneste tobakksforretning siden påske. Og nå var morderen selv skutt, hvilket vel måtte sies å være en form for poetisk rettferdighet.

Men det angikk ikke ham. Jobben hans var å redde livet til pasienten, enten hun var trippelmorder eller nobelprisvinner. Eller til og med begge deler.

Deretter brøt det effektive kaoset som preger et akuttmottak, løs. Personalet på Jonassons vakt gikk rutinert til verks. Det som var igjen av Lisbeth Salanders klær ble klippet opp. En sykepleier rapporterte blodtrykket – 100/70 – mens han selv satte stetoskopet mot pasientens bryst og lyttet til hjerteslagene, som virket forholdsvis regelmessige, og åndedrettet, som ikke var fullt så regelmessig.

Doktor Jonasson nølte ikke et øyeblikk med å klassifisere Lisbeth Salanders tilstand som kritisk. Såret i skulderen og hoften kunne bero inntil videre, med et par kompresser eller til og med de teipbitene som en eller annen inspirert person hadde klistret på. Det viktigste var hodet. Doktor Jonasson beordret en computertomografi i den computertomografen som sykehuset hadde investert folkets skattepenger i.

Anders Jonasson var blond og blåøyd, opprinnelig fra Umeå. Han hadde arbeidet på Sahlgrenska og Östra sjukhuset i tyve år som henholdsvis forsker, patolog og akuttlege. Han hadde en særegenhet som forbløffet kollegene og som gjorde personalet stolt av å arbeide sammen med ham: Han hadde den innstilling at ingen pasient skulle dø på hans vakt, og på et eller annet mirakuløst vis hadde han klart å holde antallet på null. Riktignok hadde noen av pasientene hans dødd, men det hadde skjedd under etterbehandlingen eller av helt andre årsaker enn hans innsats.

Jonasson hadde også et til tider uortodokst syn på legekunsten. Han mente at leger av og til hadde en tendens til å trekke slutninger som de ikke hadde grunnlag for og dermed oppga folk litt for raskt, eller brukte for mye tid på å forsøke å finne ut nøyaktig hva som feilte pasienten, så de kunne sette i gang korrekt behandling. Det var riktignok slik det skulle gjøres ifølge instruksjonsboken. Problemet var bare at pasienten risikerte å avgå ved døden mens legen grublet. I verste fall kunne legen komme frem til den konklusjonen at det var et håpløst tilfelle, og avbryte behandlingen.

Anders Jonasson hadde imidlertid aldri før fått inn en pasient med en kule i hodet. Her trengtes det formodentlig en nevrokirurg. Han følte seg utilstrekkelig, men plutselig gikk det opp for ham at han muligens hadde mer flaks enn han fortjente. Før han begynte å skrubbe seg og ta på seg operasjonsdrakten, ropte han til Hanna Nicander.

«Det er en amerikansk professor som heter Frank Ellis som arbeider på Karolinska i Stockholm, men som akkurat nå befinner seg i Göteborg. Han er en kjent hjerneforsker og dessuten en god venn av meg. Han bor på Hotel Radisson på Avenyn. Kan du finne telefonnummeret?»

Mens Anders Jonasson fortsatt ventet på røntgenbildene, kom Hanna Nicander tilbake med telefonnummeret til Hotel Radisson. Anders Jonasson kastet et blikk på klokken – 01.42 – og løftet av telefonrøret. Nattportieren på Radisson var svært lite villig til å sette over noen telefon på denne tiden av døgnet, og doktor Jonasson måtte ty til meget skarpe uttrykk om nødssituasjonen før han ble satt over.

«God morgen, Frank,» sa Anders Jonasson da noen endelig tok telefonen. «Det er Anders. Jeg hørte du var i Göteborg. Har du lyst til å komme opp til Sahlgrenska og assistere ved en hjerneoperasjon?»

«Are you bullshitting me?» lød den tvilende stemmen i den andre enden av røret. Til tross for at Frank Ellis hadde bodd i Sverige i så mange år og snakket flytende svensk – riktignok med amerikansk aksent – var og ble grunnspråket hans engelsk. Anders Jonasson snakket svensk, og Ellis svarte på engelsk.

«Frank, jeg er lei for at jeg ikke fikk med meg forelesningen din, men jeg tenkte du kunne gi meg privatundervisning. Jeg har en ung kvinne som er blitt skutt i hodet. Inngangshull like over venstre øre. Jeg ville ikke ringt deg om jeg ikke hadde trengt en second opinion. Og jeg har vanskelig for å tenke meg en bedre person å spørre.»

«Er det alvor?» spurte Frank Ellis.

«Det er en ung kvinne i 25-årsalderen.»

«Og hun er blitt skutt i hodet?»

«Inngangshull, ikke noe utgangshull.»

«Men hun lever?»

«Svak, men regelmessig puls, mindre regelmessig åndedrett, blodtrykket er 100/70. Hun har dessuten en kule i skulderen og et skuddsår i hoften. Det er to problemer jeg kan takle.»

«Det høres jo lovende ut,» sa professor Ellis.

«Lovende?»

«Hvis en person har et kulehull i hodet og fremdeles er i live, må situasjonen anses som oppmuntrende.»

«Kan du assistere meg?»

«Jeg må tilstå at jeg har tilbragt kvelden i gode venners selskap. Jeg kom i seng klokken ett, og har sannsynligvis et imponerende høyt promilleinnhold i blodet …»

«Jeg kommer til å ta avgjørelsene og gjøre inngrepene. Men jeg trenger en som kan assistere meg, og som sier fra om jeg gjør noe feil. Og, ærlig talt, en sørpe full professor Ellis er antagelig flere hakk bedre enn meg når det gjelder å vurdere hjerneskader.»

«Greit. Jeg kommer. Men da skylder du meg en tjeneste.»

«Det står en drosje og venter utenfor hotellet.»

Professor Frank Ellis skjøv brillene opp i pannen og klødde seg i nakken. Han stirret konsentrert på dataskjermen som viste alle kriker og kroker i Lisbeth Salanders hjerne. Ellis var 53 år gammel, hadde ravnsvart hår med gråstenk, mørk skjeggvekst og så ut som en eller annen bifigur i Akutten. Kroppen antydet at han tilbragte en del timer hver uke på treningsstudio.

Frank Ellis trivdes i Sverige. Han hadde kommet dit som ung utvekslingsforsker i slutten av 1970-årene og blitt værende i to år. Deretter hadde han kommet tilbake gjentatte ganger, og til slutt var han blitt tilbudt et professorat ved Karolinska. På det tidspunktet var han et internasjonalt anerkjent navn.

Anders Jonasson hadde kjent Frank Ellis i fjorten år. De hadde truffet hverandre for første gang på et seminar i Stockholm og oppdaget at begge var entusiastiske fluefiskere, og Anders hadde invitert ham med på en fisketur til Norge. De hadde holdt kontakten opp gjennom årene, og det var blitt flere fisketurer. Derimot hadde de aldri arbeidet sammen.

«Hjerner er et mysterium,» sa professor Ellis. «Jeg har drevet med hjerneforskning i tyve år. Faktisk enda lengre.»

«Jeg vet det. Jeg beklager at jeg jaget deg opp, men …»

«Tøv.» Frank Ellis viftet avvergende. «Dette kommer til å koste deg en flaske Cragganmore neste gang vi drar og fisker.»

«Greit. Det var billig.»

«Jeg hadde en pasient for noen år siden da jeg jobbet i Boston – jeg skrev om det i New England Journal of Medicine. Det var en jente på samme alder som din pasient. Hun var på vei til universitetet da noen skjøt henne med en armbrøst. Pilen gikk inn i ytterkanten av venstre øyenbryn, rett gjennom hodet og kom ut nesten midt i nakken.»

«Og hun overlevde?» spurte Jonasson forbløffet.

«Det så for jævlig ut da hun kom til akutten. Vi klippet av pilen og kjørte hodet hennes inn i en computertomograf. Pilen gikk rett gjennom hjernen. Etter alle rimelige vurderinger burde hun vært død eller i hvert fall hatt et så massivt traume at hun befant seg i koma.»

«Hvordan var tilstanden hennes?»

«Hun var ved bevissthet hele tiden. Ikke bare det, hun var naturligvis forferdelig redd, men hun var helt rasjonell. Hennes eneste problem var at hun hadde en pil gjennom hodet.»

«Hva gjorde du?»

«Tja, jeg hentet en tang, dro pilen ut og satte plaster på såret. Sånn omtrent.»

«Klarte hun seg?»

«Tilstanden var naturligvis kritisk en lang stund før vi kunne skrive henne ut, men ærlig talt – vi kunne ha sendt henne hjem samme dag som hun kom inn. Jeg har aldri hatt en friskere pasient.»

Anders Jonasson lurte på om professor Ellis spøkte med ham.

«På den annen side,» fortsatte Ellis, «så hadde jeg en 42 år gammel mannlig pasient i Stockholm for noen dager siden som hadde falt mot en vinduskarm og fått et lett slag i hodet. Han ble kvalm og plutselig så syk at han ble kjørt til akutten med ambulanse. Han var bevisstløs da jeg fikk ham inn. Han hadde en liten kul og en veldig liten blødning. Men han kom aldri til seg selv og døde etter ni døgn på intensivavdelingen. Jeg vet ennå ikke hvorfor han døde. I obduksjonsprotokollen skrev vi hjerneblødning som følge av en ulykke, men ingen av oss var tilfreds med den analysen. Blødningen var så ekstremt liten og satt på et sted hvor den ikke burde ha påvirket noe som helst. Likevel sluttet lever, nyrer, hjerte og lunger etter hvert å fungere. Jo eldre jeg blir, desto mer opplever jeg det som en rulett. Personlig tror jeg ikke vi noensinne kommer til å finne ut nøyaktig hvordan hjernen fungerer. Hva har du tenkt å gjøre?»

Han kakket på skjermen med en penn.

«Det håpet jeg at du kunne fortelle meg.»

«Få høre din vurdering.»

«Tja, for det første ser det ut til å være en kule av mindre kaliber. Den har gått inn ved tinningen og stoppet omtrent fire centimeter inn i hjernen. Den hviler mot den laterale ventrikkelen, og det er en blødning der.»

«Tiltak?»

«For å bruke din terminologi: hente en tang og trekke kulen ut samme vei som den gikk inn.»

«Et utmerket forslag. Men jeg ville nok brukt den tynneste pinsetten du har.»

«Så enkelt?»

«I dette tilfellet, hva annet kan vi gjøre? Vi kan la kulen bli der den er, og kanskje hun lever til hun blir hundre, men det er en sjanse å ta. Hun kan utvikle epilepsi, migrene, alle mulige slags problemer. Og noe man nødig vil gjøre, er å bore opp skallen og operere henne om et år, når selve såret er leget. Kulen ligger et stykke fra de store blodårene. I dette tilfellet ville jeg anbefale at du plukker den ut, men …»

«Men hva da?»

«Kulen bekymrer meg egentlig ikke så veldig. Det er det fascinerende med hjerneskader – hvis hun har overlevd å få kulen inn i hodet, er det et tegn på at hun kommer til å overleve at den blir tatt ut også. Problemet er snarere her.» Han pekte på skjermen. «Rundt inngangshullet er det en masse beinsplinter. Jeg kan se minst et dusin fragmenter som er noen millimeter lange. Noen av dem har sunket inn i hjernevevet. Der har du det som kommer til å ta livet av henne hvis du ikke er forsiktig.»

«Denne delen av hjernen assosieres med tall og numeriske evner.»

Ellis trakk på skuldrene.

«Abra kadabra. Jeg har ingen anelse om hva akkurat disse grå cellene er til for. Du kan bare gjøre ditt beste. Det er du som opererer. Jeg skal henge over skulderen på deg. Kan jeg låne klær og vaske meg noe sted?»

Mikael Blomkvist kikket på klokken og konstaterte at den var litt over tre om natten. Han var utstyrt med håndjern. Han lukket øynene et øyeblikk. Han var dødstrett, men gikk på adrenalin. Han åpnet øynene og stirret rasende på førstebetjent Thomas Paulsson, som stirret tilbake med sjokk i blikket. De satt ved et kjøkkenbord i et hvitt våningshus på en gård et sted i nærheten av Nossebro som ble kalt Gosseberga, og som Mikael hadde hørt om for første gang i sitt liv mindre enn tolv timer tidligere.

Katastrofen var et faktum.

«Idiot,» sa Mikael.

«Hør nå her …»

«Idiot,» gjentok Mikael. «Jeg sa jo for faen fra om at han var livsfarlig. Jeg sa at dere måtte håndtere ham som en usikret håndgranat. Han har drept minst tre personer, er bygget som en panservogn og dreper med bare nevene. Og så sendte du to landsens konstabler for å arrestere ham, som om han skulle vært en vanlig lørdagsfyllik.»

Mikael lukket øynene igjen. Han lurte på hva mer som kom til å gå galt i løpet av natten.

Han hadde funnet Lisbeth Salander like over midnatt, hardt skadet. Han hadde varslet politiet og klarte å overtale redningstjenesten til å sende et helikopter for å frakte Lisbeth til Sahlgrenska sjukhuset. Han hadde beskrevet skadene hennes og kulehullet i hodet inngående og fått medhold fra en klok og forstandig person som hadde innsett at hun trengte øyeblikkelig hjelp.

Det hadde likevel tatt over en halvtime før helikopteret kom. Mikael hadde gått ut og hentet to biler fra låven, som også fungerte som garasje, tent frontlyktene og markert landingsfeltet ved å belyse åkeren foran huset.

Helikopterbesetningen og de to sykepleierne som var med, hadde opptrådt rutinert og profesjonelt. En av sykepleierne hadde gitt Lisbeth Salander førstehjelp, mens den andre tok seg av Aleksandr Zalatsjenko, også kjent som Karl Axel Bodin. Zalatsjenko var Lisbeth Salanders far og hennes verste fiende. Han hadde forsøkt å drepe henne, men mislyktes. Mikael hadde funnet ham hardt skadet i vedskjulet på den ensomt beliggende bondegården, med et illevarslende øksehugg i ansiktet og en komplisert bruddskade i benet.

Mens Mikael ventet på helikopteret, hadde han gjort det han kunne for Lisbeth. Han hadde hentet et rent laken fra et lintøyskap, skåret det opp og lagt på en førstehjelpsforbinding. Han hadde konstatert at blodet hadde koagulert som en propp i inngangshullet, og ikke riktig visst om han skulle legge på noen forbinding eller ikke. Til slutt hadde han knyttet lakenet svært løst rundt hodet hennes, mest for at såret ikke skulle bli eksponert for bakterier og skitt. Derimot hadde han stanset blødningen fra kulehullet i hoften og skulderen på den enklest mulige måten. I et skap hadde han funnet en rull med bred, sølvfarget gaffateip, og hadde ganske enkelt teipet igjen sårene. Han hadde vasket ansiktet hennes med et fuktet håndkle og forsøkt å tørke vekk den verste skitten.

Han hadde ikke gått ut i vedskjulet for å hjelpe Zalatsjenko. I sitt stille sinn konstaterte han at han oppriktig talt overhodet ikke brydde seg noe om ham.

Mens han ventet på redningstjenesten, hadde han også ringt Erika Berger og forklart situasjonen.

«Er du uskadet?» spurte Erika.

«Det er bra med meg,» svarte Mikael. «Det er Lisbeth som er skadet.»

«Stakkars jente,» sa Erika Berger. «Jeg har lest Björcks Säpo-rapport i løpet av kvelden. Hvordan vil du håndtere dette?»

«Det orker jeg ikke tenke på engang,» sa Mikael.

Mens han snakket med Erika, satt han på gulvet ved siden av slagbenken og holdt et våkent øye med Lisbeth Salander. Han hadde dradd av henne sko og bukser for å kunne komme til og legge forbinding på hoften, og plutselig kom han til å legge hånden på klesplagget som han hadde slengt på gulvet ved siden av benken. Han kjente at det var noe i en av lommene, og trakk frem en Palm Tungsten T3.

Han rynket øyenbrynene og betraktet den lille datamaskinen ettertenksomt. Da han hørte lyden av helikopteret, puttet han den i innerlommen på jakken sin. Deretter – mens han fortsatt var alene – bøyde han seg frem og lette igjennom alle Lisbeth Salanders lommer. Han fant enda et nøkkelsett til leiligheten ved Mosebacke og et pass i navnet Irene Nesser. Han puttet tingene raskt ned i en lomme i databagen sin.

Den første politibilen med Fredrik Torstensson og Gunnar Andersson fra politiet i Trollhättan kom noen minutter etter at helikopteret hadde landet. De ble etterfulgt av førstebetjenten for utrykningstjenesten, Thomas Paulsson, som umiddelbart hadde tatt kommandoen. Mikael hadde gått bort til ham og forklart hva som hadde skjedd. Han opplevde Paulsson som en oppblåst og firkantet sersjant. Det var da han dukket opp at ting begynte å gå galt.

Paulsson viste ingen tegn til å forstå hva Mikael snakket om. Han virket merkverdig skjelven, og det eneste faktum han tok inn, var at den hardt skadede jenta på gulvet foran slagbenken var den ettersøkte trippelmorderen Lisbeth Salander, hvilket var et særdeles prestisjefylt kupp. Paulsson hadde tre ganger spurt den svært opptatte sykepleieren fra redningstjenesten om hun kunne pågripes på stedet. Til slutt hadde sykepleieren reist seg og brølt til Paulsson at han skulle holde seg på armlengdes avstand.

Deretter hadde Paulsson konsentrert seg om den maltrakterte Aleksandr Zalatsjenko i vedboden, og Mikael hadde hørt ham melde over radioen at Salander åpenbart hadde forsøkt å drepe enda en person.

På det tidspunktet var Mikael så irritert på Paulsson, som åpenbart ikke hørte på et ord av det han forsøkte å si, at han hevet stemmen og oppfordret Paulsson til umiddelbart å ringe kriminalbetjent Jan Bublanski i Stockholm. Han fant frem sin egen mobiltelefon og tilbød seg å slå nummeret. Det var Paulsson ikke interessert i.

Deretter hadde Mikael begått to feil.

Han hadde besluttsomt forklart at den virkelige trippelmorderen var en mann ved navn Ronald Niedermann som var bygget som en panserbrytende rakett, led av sykdommen congenital analgesia og for øyeblikket lå bastet og bundet i en grøft på veien mot Nossebro. Mikael beskrev hvor Niedermann befant seg, og anbefalte at politiet mobiliserte en infanteritropp med ekstra våpenforsterkninger for å hente ham. Paulsson hadde spurt hvordan Niedermann hadde havnet i grøfta, og Mikael hadde åpenhjertig tilstått at det var han som hadde forårsaket denne plasseringen, ved å true med skytevåpen.

«Våpentrusler?» sa førstebetjent Paulsson.

På det tidspunktet burde Mikael ha innsett at Paulsson var en fiasko. Han burde ha tatt mobilen, ringt Jan Bublanski selv og bedt ham gripe inn for å skjære gjennom den tåken som det virket som om Paulsson var innhyllet i. Isteden hadde Mikael begått feil nummer to ved å forsøke å overlevere våpenet han hadde i jakkelommen – en Colt 1911 Government som han hadde funnet i Lisbeth Salanders leilighet tidligere på dagen, og som han hadde brukt overfor Ronald Niedermann.

Dette hadde imidlertid ført til at Paulsson på stående fot pågrep Mikael Blomkvist for ulovlig våpenbesittelse. Deretter hadde Paulsson beordret politifolkene Torstensson og Andersson til å begi seg av gårde til det stedet på veien mot Nossebro som Mikael hadde angitt, for å finne ut om det var noe sant i Mikaels historie om at en person satt bundet til et elgskilt i veikanten. I så fall skulle politifolkene utstyre vedkommende person med håndjern og føre ham til gården i Gosseberga.

Mikael hadde umiddelbart protestert og forklart at Ronald Niedermann ikke var en person som enkelt og greit kunne pågripes og settes håndjern på – han var en livsfarlig drapsmann. Da Paulsson valgte å ignorere Mikaels protester, hadde trettheten krevd sin rett. Mikael hadde kalt Paulsson en inkompetent jævel og brølt at Torstensson og Andersson skulle gi faen i å slippe Ronald Niedermann løs uten først å tilkalle forsterkninger.

Resultatet av utbruddet hadde blitt at Mikael ble utstyrt med håndjern og plassert i baksetet på Paulssons tjenestebil, hvorfra han hadde sett Torstensson og Andersson forsvinne i patruljebilen sin. Det eneste lysglimt i mørket var at Lisbeth Salander var blitt trillet ut til helikopteret og hadde forsvunnet over tretoppene i retning Sahlgrenska. Mikael følte seg fullstendig hjelpeløs og utenfor informasjonsstrømmen og kunne bare håpe at Lisbeth ville komme under kyndig behandling.

Doktor Anders Jonasson la to dype snitt helt inn til skallebeinet og brettet huden rundt inngangshullet til side. Så satte han på klemmer for å holde det åpent. En operasjonssykepleier førte forsiktig inn et sug for å fjerne blod. Deretter kom den skumle delen da doktor Jonasson måtte bruke et bor for å utvide hullet. Prosedyren gikk uhyggelig langsomt.

Til slutt hadde han et hull som var stort nok til at Lisbeth Salanders hjerne skulle være tilgjengelig. Han førte en sonde forsiktig inn i hjernen og utvidet sårkanalen noen millimeter. Deretter førte han inn en tynnere sonde og lokaliserte kulen. På røntgenbildene av hodet kunne han konstatere at kulen hadde vridd seg og lå i femogførtigraders vinkel mot sårkanalen. Han brukte sonden for å pirke forsiktig på kanten av kulen, og klarte etter en rekke mislykkede forsøk å løfte den ørlite grann så han kunne vri den rett.

Til slutt førte han inn en tynn pinsett med riflete gripeklo. Han klemte den hardt sammen rundt basen på kulen og fikk tak i den. Så trakk han pinsetten rett opp. Kulen fulgte med nesten helt uten motstand. Han holdt den opp mot lyset et øyeblikk, konstaterte at den virket intakt og slapp den deretter ned i en skål.

«Svabb,» sa han, og ordren ble utført umiddelbart.

Han kastet et blikk på EKG-en, som viste at hjertet til pasienten hans fremdeles slo regelmessig.

«Pinsett.»

Han trakk ned et kraftig forstørrelsesglass fra et hengestativ og rettet det mot det blottlagte området.

«Forsiktig,» sa professor Frank Ellis.

I løpet av de neste femogførti minuttene plukket Anders Jonasson ut ikke mindre enn toogtredve små beinfliser rundt inngangshullet. Den minste av flisene kunne knapt ses med det blotte øye.

Mens Mikael Blomkvist frustrert forsøkte å lirke opp mobiltelefonen sin fra brystlommen i jakken – noe som viste seg å være en umulig oppgave med håndjern på – ankom flere biler med politifolk og teknikere til Gosseberga. Førstebetjent Paulsson kommanderte dem i gang med å sikre tekniske bevis i vedskjulet og foreta en grundig undersøkelse av våningshuset, hvor flere våpen var blitt beslaglagt. Mikael betraktet aktivitetene resignert fra sitt utkikkspunkt i baksetet på Paulssons bil.

Det var først etter en drøy time at Paulsson så ut til å bli klar over at politikonstablene Torstensson og Andersson ennå ikke hadde kommet tilbake fra oppdraget med å hente Ronald Niedermann. Han begynte plutselig å se bekymret ut og hentet Mikael Blomkvist inn på kjøkkenet hvor han igjen ble bedt om å gi en veibeskrivelse.

Mikael lukket øynene.

Han satt fortsatt på kjøkkenet sammen med Paulsson da utrykningspatruljen som ble sendt ut for å komme Torstensson og Andersson til unnsetning, avla rapport. Politikonstabel Gunnar Andersson var blitt funnet død med brukket nakke. Hans kollega Fredrik Torstensson var fremdeles i live, men alvorlig lemlestet. Begge ble funnet ved elgskiltet i veikanten. Tjenestevåpnene deres og den uniformerte politibilen var borte.

Fra å ha vært i en noenlunde oversiktlig situasjon hadde førstebetjent Thomas Paulsson nå plutselig fått et politidrap og en væpnet desperado på flukt på nakken.

«Idiot,» gjentok Mikael Blomkvist.

«Det hjelper ikke å forulempe politiet.»

«På det punktet er vi enige. Men jeg skal få deg i klisteret for tjenestefeil så det suser. Før jeg er ferdig med deg, kommer du til å være utpekt som Sveriges dummeste politimann på hver eneste avisplakat i landet.»

Trusselen om bli å gjort offentlig til latter var tydeligvis det eneste som bet på Thomas Paulsson. Han så bekymret ut.

«Hva foreslår du?»

«Jeg forlanger at du ringer kriminalbetjent Jan Bublanski i Stockholm. Nå.»

Kriminalbetjent Sonja Modig våknet med et rykk da mobiltelefonen hennes, som lå til lading, ringte i den andre enden av soverommet. Hun så på klokken på nattbordet og konstaterte til sin fortvilelse at den var litt på fire om morgenen. Deretter så hun på sin mann, som lå og snorket fredelig videre. Han kunne sikkert sove gjennom et artilleriangrep uten å våkne. Hun vaklet ut av sengen og fant svartasten på mobilen.

Jan Bublanski, tenkte hun, hvem ellers.

«Nå er helvete løs nede i Trollhättan-området,» hilste sjefen hennes uten andre formaliteter. «X2000 til Göteborg går ti over fem.»

«Hva har skjedd?»

«Blomkvist har funnet Salander og Niedermann og Zalatsjenko. Blomkvist er pågrepet for forulempning av polititjenestemann, for å ha satt seg til motverge, og for ulovlig besittelse av våpen. Salander er fraktet til Sahlgrenska med en kule i hodet. Zalatsjenko er på Sahlgrenska med en øks i hodet. Niedermann er på frifot. Han har tatt livet av en politimann i løpet av natten.»

Sonja Modig blunket to ganger og kjente hvor trett hun var. Hun ville aller helst krype ned i sengen igjen og ta en måneds ferie.

«X2000 ti over fem. OK. Hva skal jeg gjøre?»

«Ta en drosje til sentralstasjonen. Du får følge av Jerker Holmberg. Dere skal ta kontakt med en førstebetjent Thomas Paulsson ved politikammeret i Trollhättan, som tydeligvis er ansvarlig for mye av nattens tumulter, og som ifølge Blomkvist er en, sitat: fiasko av store dimensjoner, sitat slutt.»

«Har du snakket med Blomkvist?»

«Han er tydeligvis pågrepet og lagt i håndjern. Jeg klarte å overtale Paulsson til å holde opp røret en liten stund. Jeg er på vei inn til Kungsholmen akkurat nå og skal forsøke å få klarhet i hva det er som foregår. Vi holder kontakt på mobilen.»

Sonja Modig så på klokken enda en gang. Så ringte hun etter en drosje og gikk og stilte seg i dusjen i ett minutt. Hun pusset tennene, dro en kam gjennom håret, tok på seg svarte langbukser, svart T-skjorte og grå jakke. Hun puttet tjenestevåpenet i skuldervesken og valgte en mørkerød skinnjakke som ytterplagg. Deretter rusket hun liv i mannen sin og forklarte at hun var på vei ut, og at han måtte ta seg av ungene om morgenen. Hun gikk ut gjennom ytterdøren i samme øyeblikk som drosjen stanset utenfor på gaten.

Hun behøvde ikke lete etter sin kollega, kriminalbetjent Jerker Holmberg. Hun gikk ut fra at han ville befinne seg i restaurantvognen, og kunne raskt konstatere at det stemte. Han hadde allerede kjøpt kaffe og smørbrød til henne. De satt tause i fem minutter og spiste frokost. Til slutt skjøv Holmberg kaffekoppen til side.

«Kanskje man burde omskolere seg,» sa han.

Klokken fire om morgenen hadde kriminalbetjent Marcus Erlander fra voldsavsnittet i Göteborg ankommet Gosseberga og overtatt ledelsen fra den hardt pressede Thomas Paulsson. Erlander var en tykkfallen, gråhåret mann i 50-årsalderen. Noe av det første han gjorde, var å befri Mikael Blomkvist fra håndjernene og servere boller og varm kaffe fra en termos. De satte seg i stuen for å kunne snakke uforstyrret sammen.

«Jeg har snakket med Bublanski i Stockholm,» sa Erlander. «Vi har kjent hverandre i mange år. Både han og jeg beklager Paulssons opptreden.»

«Han klarte å ta livet av en politimann i natt,» sa Mikael.

Erlander nikket. «Jeg kjente politikonstabel Gunnar Andersson personlig. Han tjenestegjorde i Göteborg før han flyttet til Trollhättan. Han hadde en datter på tre år.»

«Jeg beklager. Jeg forsøkte å advare …»

Erlander nikket.

«Jeg har forstått det. Du brukte store bokstaver, og derfor ble du lagt i håndjern. Det var du som avslørte Wennerström. Bublanski sier at du er en frekk journalistjævel og gæren privatetterforsker, men at du muligens vet hva du snakker om. Kan du sette meg inn i situasjonen på en forståelig måte?»

«Dette er altså oppklaringen av drapet på mine venner Dag Svensson og Mia Bergman i Enskede, og drapet på en person som ikke er min venn … advokat Nils Bjurman, som var Lisbeth Salanders hjelpeverge.»

Erlander nikket.

«Som du vet, har politiet jaktet på Lisbeth Salander siden påske. Hun har vært mistenkt for trippeldrap. For det første må du ha klart for deg at Lisbeth Salander er uskyldig i disse drapene. Hun er, om noe, et offer i denne sammenhengen.»

«Jeg har overhodet ikke hatt noe med Salander-saken å gjøre, men etter alt som har vært skrevet i mediene, er det litt vanskelig å svelge at hun skulle være helt uskyldig.»

«Ikke desto mindre er det slik det er. Hun er uskyldig. Punktum. Den virkelige drapsmannen er Ronald Niedermann, som drepte din kollega Gunnar Andersson i natt. Han arbeider for Karl Axel Bodin.»

«Den samme Bodin som ligger på Sahlgrenska med en øks i skallen?»

«Rent teknisk sett sitter ikke øksa i hodet lenger. Jeg går ut fra at det er Lisbeth Salander som har kvestet ham. Hans virkelige navn er Aleksandr Zalatsjenko. Han er Lisbeths far og en forhenværende yrkesmorder fra den russiske militære etterretningstjenesten. Han hoppet av i 1970-årene og arbeidet deretter for Säpo frem til Sovjetunionens fall. Deretter har han vært frilansgangster.»

Erlander studerte ettertenksomt skikkelsen i sofaen foran seg. Mikael Blomkvist var blank av svette og så både frossen og dødssliten ut. Til nå hadde han argumentert rasjonelt og sammenhengende, men førstebetjent Thomas Paulsson – hvis ord Erlander ikke hadde noen videre tiltro til – hadde advart ham om at Blomkvist fantaserte om russiske agenter og tyske snikmordere, noe som på ingen måte var vanlig forekommende i svenske kriminalsaker. Blomkvist hadde åpenbart kommet til det punktet i historien som Paulsson hadde avfeid. Men det lå en død og en alvorlig skadet politimann i veikanten på veien til Nossebro, og Erlander var villig til å lytte. Han kunne imidlertid ikke forhindre at stemmen fikk en snev av mistro.

«Greit. En russisk agent.»

Blomkvist smilte matt, åpenbart klar over hvor vanvittig historien hans lød.

«En forhenværende russisk agent. Jeg kan dokumentere alle påstandene.»

«Fortsett.»

«Zalatsjenko var toppspion i 1970-årene. Han hoppet av, og Säpo skaffet ham et fristed. Det var, så vidt jeg kan forstå, ikke noen unik situasjon under den kalde krigen.»

«Greit.»

«Jeg vet ikke nøyaktig hva som har skjedd her i natt, men Lisbeth har klart å oppspore sin far, som hun ikke har møtt på femten år. Han mishandlet moren hennes så alvorlig at hun senere døde. Han forsøkte å ta livet av Lisbeth, og gjennom Ronald Niedermann sto han bak drapene på Dag Svensson og Mia Bergman. Dessuten hadde han ansvar for kidnappingen av Lisbeths venninne Miriam Wu – Paolo Robertos meget omtalte tittelmatch i Nykvarn.»

«Hvis Lisbeth Salander har hugget sin far i hodet med en øks, så er hun ikke akkurat uskyldig.»

«Lisbeth Salander har selv tre kulehull i kroppen. Jeg tror det vil bli mulig å hevde en viss grad av selvforsvar. Jeg lurer på …»

«Ja?»

«Lisbeth var så tilgriset av jord og leire at håret hennes bare var en eneste, steinhard sølekake. Hun hadde fullt av sand innenfor klærne. Det ser ut som om hun har vært begravd. Og Niedermann har åpenbart for vane å grave ned folk. Politiet i Södertälje har funnet to graver ved det lageret utenfor Nykvarn som Svavelsjö MC eier.»

«Tre, faktisk. De fant enda en grav sent i går kveld. Men hvis Lisbeth Salander faktisk er blitt skutt og begravd – hva gjør hun i så fall oppe med en øks i hånden?»

«Jeg vet altså ikke hva som har skjedd, men Lisbeth er merkverdig ressurssterk. Jeg forsøkte å overtale Paulsson til å hente inn en hundepatrulje …»

«Den er på vei.»

«Bra.»

«Paulsson pågrep deg for forulempning.»

«Det bestrider jeg. Jeg kalte ham en idiot, en inkompetent idiot og en fiasko. Ingen av disse betegnelsene er forulempninger i denne sammenhengen.»

«Hmm. Men du er også pågrepet for ulovlig våpenbesittelse.»

«Jeg gjorde den feilen å forsøke å overlevere et våpen til ham. For øvrig vil jeg ikke uttale meg om de tingene før jeg har fått rådføre meg med min advokat.»

«Greit. Da legger vi det til side. Vi har alvorligere ting å snakke om. Hva vet du om denne Niedermann?»

«Han er drapsmann. Det er noe i veien med ham; han er over to meter høy og bygget som en panserbrytende rakett. Spør Paolo Roberto, som har bokset med ham. Han lider av congenital analgesia. Det er en sykdom som innebærer at transmittorsubstansen i nervebanene ikke fungerer, slik at han ikke kan føle smerte. Han er tysk, født i Hamburg, og var snauskalle i tenårene. Han er livsfarlig og på frifot.»

«Har du noen anelse om hvor han kan tenkes å flykte?»

«Nei. Jeg vet bare at jeg hadde ham klar til avhenting da fiaskoen fra Trollhättan fikk kommandoen over situasjonen.»

Like før klokken fem om morgenen dro doktor Anders Jonasson av seg de tilsølte latekshanskene sine og kastet dem i søppelbøtta. En operasjonssykepleier la kompresser over skuddsåret i hoften. Operasjonen hadde vart i tre timer. Han så på Lisbeth Salanders barberte og stygt skamferte hode, som allerede var innhyllet i bandasjer.

Han følte en plutselig ømhet av den typen som han ofte følte for pasienter han hadde operert. Ifølge avisene var Lisbeth Salander en psykopatisk massemorder, men i hans øyne så hun mest ut som en skadeskutt spurv. Han ristet på hodet og kikket deretter bort på doktor Frank Ellis, som betraktet ham med et humoristisk uttrykk i ansiktet.

«Du er en utmerket kirurg,» sa Ellis.

«Kan jeg få invitere deg på frokost?»

«Er det mulig å få pannekaker med syltetøy noe sted her?»

«Vafler,» sa Anders Jonasson. «Hjemme hos meg. Jeg skal bare ringe og vekke min kone først, så tar vi en drosje.» Han stoppet opp og så på klokken. «Ved nærmere ettertanke tror jeg det er like bra at vi lar være å ringe.»

Advokat Annika Giannini våknet med et rykk. Hun snudde hodet mot høyre og konstaterte at klokken var to minutter på seks. Hun hadde et første møte med en klient allerede klokken åtte. Hun snudde hodet mot venstre og skottet bort på ektemannen, Enrico Giannini, som sov fredelig og som i beste fall våknet ved åttetiden. Hun blunket hardt noen ganger og sto opp og satte på kaffetrakteren før hun gikk i dusjen. Hun tok seg god tid på badet og kledde seg i svarte bukser, hvit pologenser og rød jakke. Hun ristet to skiver brød og la på ost og appelsinmarmelade og en oppskåret avocado, og tok frokosten med seg inn i stuen, i akkurat passe tid til nyhetssendingen klokken halv syv på TV. Hun tok en slurk kaffe og hadde nettopp åpnet munnen for å ta en bit av brødet da hun hørte innannonseringen.

Én politimann drept og én alvorlig skadet. Dramatikk i natt da den ettersøkte trippelmorderen Lisbeth Salander ble tatt.

Hun hadde først litt vanskelig for å forstå sammenhengen, siden hennes første inntrykk var at Lisbeth Salander hadde drept en politimann. Nyhetsrapporten var knapp, men etter hvert gikk det opp for henne at det var en mann som var ettersøkt for politidrapet. Det hadde gått ut en landsomfattende etterlysning etter en ennå ikke navngitt 37 år gammel mann. Lisbeth Salander lå tydeligvis alvorlig skadet på Sahlgrenska sjukhuset i Göteborg.

Annika slo over på den andre kanalen, men fikk ikke noen bedre forståelse av hva som hadde skjedd. Hun hentet mobiltelefonen og slo nummeret til sin bror, Mikael Blomkvist. Hun ble møtt av en beskjed om at abonnenten ikke kunne nås. Hun kjente et stikk av redsel. Mikael hadde ringt henne kvelden før, på vei til Göteborg. Han hadde vært på jakt etter Lisbeth Salander. Og en drapsmann ved navn Ronald Niedermann.

Da det lysnet, fant en observant politimann blodspor i terrenget bak vedskjulet. En politihund fulgte sporet frem til en grop i bakken i en liten lysning i skogen, omtrent fire hundre meter nordøst for gården i Gosseberga.

Mikael slo følge med kriminalbetjent Erlander. De studerte stedet ettertenksomt. De hadde ingen problemer med å oppdage store mengder blod i og rundt gropen.

De fant også et temmelig maltraktert sigarettetui som åpenbart var blitt brukt til å grave med. Erlander la sigarettetuiet i en bevispose og merket funnet. Han tok også prøver av blodfargede jordklumper. En uniformert politimann gjorde ham oppmerksom på en sigarettsneip av merket Pall Mall uten filter noen meter fra gropen. Også denne ble lagt i en bevispose og fikk etikett på seg. Mikael kom på at han hadde sett en pakke Pall Mall på kjøkkenbenken i huset til Zalatsjenko.

Erlander skottet opp mot himmelen og fikk øye på tunge regnskyer. Stormen som hadde herjet i Göteborg tidligere på natten, fortsatte tydeligvis sør for Nossebro-området, men det var bare et tidsspørsmål før det ville begynne å regne. Han vendte seg til en av de uniformerte og ba vedkommende fremskaffe en presenning som kunne dekke gropen.

«Jeg tror du har rett,» sa Erlander til slutt til Mikael. «En analyse av blodet kommer nok til å fastslå at Lisbeth Salander har ligget her, og jeg vil gjette på at vi kommer til å finne fingeravtrykkene hennes på sigarettetuiet. Hun ble skutt og begravd, men må på en eller annen måte ha overlevd og klart å grave seg opp og …»

«… og gått tilbake til gården og smelt øksa i hodet på Zalatsjenko,» avsluttet Mikael. «Hun er en ganske langsint jævel.»

«Men hvordan i helvete taklet hun Niedermann?»

Mikael trakk på skuldrene. Når det gjaldt det, skjønte han akkurat like lite som Erlander.

KAPITTEL 2

Fredag 8. april

Sonja Modig og Jerker Holmberg ankom Göteborg sentralstasjon litt over åtte om morgenen. Bublanski hadde ringt og gitt nye instrukser: De skulle droppe å dra ut til Gosseberga og isteden ta en drosje til politihuset ved Ernst Fontells plass ved Nya Ullevi, som var hovedsete for fylkeskriminalpolitiet i Västra Götaland. De ventet nesten en time før kriminalbetjent Erlander kom tilbake fra Gosseberga med Mikael Blomkvist. Mikael hilste på Sonja Modig, som han hadde truffet før, og håndhilste på Jerker Holmberg. Deretter sluttet en kollega av Erlander seg til dem med en oppdatering om jakten på Ronald Niedermann. Det var en kort rapport.

«Vi har en spaningsgruppe under ledelse av fylkeskriminalen. Det har naturligvis gått ut en landsdekkende etterlysning. Vi fant politibilen i Alingsås klokken seks i morges. Der slutter sporene for øyeblikket. Vi har en mistanke om at han har byttet kjøretøy, men vi har ikke fått noen anmeldelse av biltyveri.»

«Mediene?» spurte Modig og skottet unnskyldende bort på Mikael Blomkvist.

«Dette er et politidrap og full mobilisering. Vi kommer til å holde en pressekonferanse klokken ti.»

«Er det noen som vet noe om tilstanden til Lisbeth Salander?» spurte Mikael. Han følte seg merkverdig lite interessert i alt som hadde med jakten på Niedermann å gjøre.

«Hun er blitt operert i løpet av natten. De har fjernet en kule fra hodet hennes. Hun har ikke våknet ennå.»

«Foreligger det noen prognose?»

«Så vidt jeg forstår, vet vi ingenting før hun har våknet. Men legen som opererte, sier at han har godt håp om at hun kommer til å overleve hvis det ikke oppstår noen komplikasjoner.»

«Og Zalatsjenko?» spurte Mikael.

«Hvem?» spurte Erlanders kollega, som ennå ikke var orientert om de intrikate detaljene i historien.

«Karl Axel Bodin.»

«Jaså, ja, han er også blitt operert i løpet av natten. Han har fått et stygt hugg over ansiktet og et annet like under kneskålen. Han er ille tilredt, men det er ikke snakk om livstruende skader.»

Mikael nikket.

«Du ser trett ut,» sa Sonja Modig.

«Nå ja. Jeg er inne i mitt tredje døgn nesten uten søvn.»

«Han sovnet faktisk i bilen nedover fra Nossebro,» sa Erlander.

«Orker du å ta hele historien fra begynnelsen?» spurte Holmberg. «Det føles som om stillingen mellom privatetterforskerne og politiet er omtrent 3–0.»

Mikael smilte matt.

«Den replikken skulle jeg gjerne hørt fra Bublanski,» sa han.

De satte seg i politihusets kafeteria for å spise frokost. Mikael brukte en halvtime på å forklare, trinn for trinn, hvordan han hadde klart å sette sammen historien om Zalatsjenko. Da han var ferdig, ble politifolkene sittende tause og ettertenksomme.

«Det er noen hull i historie din,» sa Jerker Holmberg til slutt.

«Høyst sannsynlig,» sa Mikael.

«Du forklarer ikke hvordan du kom i besittelse av den hemmeligstemplede Säpo-rapporten om Zalatsjenko.»

Mikael nikket.

«Jeg fant den hjemme hos Lisbeth Salander da jeg endelig hadde funnet ut hvor hun gjemte seg. Sannsynligvis fant hun den i sin tur i hytta til advokat Nils Bjurman.»

«Du har altså funnet Salanders gjemmested?» sa Sonja Modig.

Mikael nikket.

«Og?»

«Den adressen får dere finne ut selv. Lisbeth har gjort store anstrengelser for å skaffe seg en hemmelig adresse, og jeg har ikke tenkt å være den som lekker.»

Modig og Holmberg surnet litt.

«Mikael … dette er faktisk en drapsetterforskning,» sa Sonja Modig.

«Og du har ennå ikke helt skjønt at Lisbeth Salander er uskyldig, og at politiet har krenket hennes integritet på en måte som mangler sidestykke. Lesbisk satanistliga, hvor får dere det fra, alt sammen? Hvis hun vil fortelle dere hvor hun er bosatt, er jeg overbevist om at hun kommer til å gjøre det.»

«Men det er en ting til jeg ikke helt skjønner,» insisterte Holmberg. «Hvordan kommer Bjurman overhodet inn i historien? Du sier at det var han som satte det hele i gang ved å ta kontakt med Zalatsjenko og be ham om å ta livet av Salander … men hvorfor skulle han gjøre det?»

Mikael nølte en lang stund.

«Jeg gjetter på at han engasjerte Zalatsjenko for å rydde Lisbeth Salander av veien. Meningen var at hun skulle havne ved det lageret ute i Nykvarn.»

«Men han var vergen hennes. Hvilket motiv skulle han ha for å rydde henne av veien?»

«Det er komplisert.»

«Forklar.»

«Han hadde et jævlig godt motiv. Han hadde gjort noe som Lisbeth Salander visste om. Hun var en trussel mot hele hans fremtid og velstand.»

«Hva hadde han gjort?»

«Jeg tror det er best at Lisbeth får forklare bakgrunnen selv.»

Han møtte Holmbergs blikk.

«La meg gjette,» sa Sonja Modig. «Bjurman hadde gjort noe mot myndlingen sin.»

Mikael nikket.

«Skal jeg gjette på at han utsatte henne for en form for seksuelle overgrep?»

Mikael trakk på skuldrene og avsto fra å kommentere.

«Du vet ikke om tatoveringen på magen til Bjurman?»

«Tatovering?»

«En amatørmessig tatovering med et budskap tvers over hele magen … Jeg er et sadistisk svin, et krek og en voldtektsmann. Vi har grublet en del over hva det dreide seg om.»

Plutselig begynte Mikael å skoggerle.

«Hva er det?»

«Jeg har lurt på hva Lisbeth gjorde for å hevne seg. Men hør her … dette vil jeg ikke diskutere med dere, av samme grunn som tidligere. Det dreier seg om hennes integritet. Det er Lisbeth som er blitt utsatt for en forbrytelse. Det er hun som er offeret. Det er hun som skal avgjøre hva hun vil fortelle dere. Sorry.»

Han så nesten unnskyldende ut.

«Voldtekter skal politianmeldes,» sa Sonja Modig.

«Det er jeg enig i. Men denne voldtekten fant sted for to år siden, og Lisbeth har ennå ikke snakket med politiet om den. Noe som antyder at hun heller ikke har tenkt å gjøre det. Jeg kan være så uenig jeg bare vil med henne i det spørsmålet, men det er hun som bestemmer. Dessuten …»

«Ja?»

«Hun har ingen særlig grunn til å betro seg til politiet. Sist hun forsøkte å forklare hvilket svin Zalatsjenko var, ble hun sperret inne på mentalsykehus.»

Påtalemyndighetens ansvarlige i saken, statsadvokat Richard Ekström, hadde sommerfugler i magen da han litt før ni fredag morgen ba etterforskningsleder Jan Bublanski om å slå seg ned på den andre siden av skrivebordet. Ekström rettet på brillene og strøk seg over det velpleide hakeskjegget. Han opplevde situasjonen som kaotisk og truende. I en måned hadde han som påtalemyndighetens etterforskningsleder jaktet på Lisbeth Salander. Han hadde beskrevet henne i det vide og det brede som sinnssyk og som en farlig psykopat. Han hadde lekket opplysninger som ville ha vært til hans fordel i en fremtidig rettssak. Alt hadde sett så bra ut.

Det hadde ikke vært tvil i hans sjel om at Lisbeth Salander virkelig var skyldig i trippeldrap, og at rettssaken ville blitt en seiersgang, en ren propagandaforestilling med ham selv i hovedrollen. Deretter hadde alt gått helt skeis, og plutselig satt han med en helt annen drapsmann og et kaos som det ikke så ut til å være noen ende på. Fordømte Salander.

«Ja, dette er jo litt av en suppe vi har havnet i,» sa han. «Hva har du fått frem nå i morges?»

«Det har gått ut en landsomfattende etterlysning av Ronald Niedermann, men han er fortsatt på frifot. For øyeblikket er han bare etterlyst for drapet på polititjenestemannen Gunnar Andersson, men jeg går ut fra at vi også bør etterlyse ham for de tre drapene her i Stockholm. Du kan kanskje ta deg av det på en pressekonferanse.»

Bublanski tok med forslaget om en pressekonferanse på pur faenskap. Ekström hatet pressekonferanser.

«Jeg tror vi drøyer litt med en pressekonferanse akkurat nå,» sa Ekström fort.

Bublanski passet nøye på ikke å smile.

«Dette er jo først og fremst en sak for politiet i Göteborg,» forklarte Ekström.

«Nå ja, vi har Sonja Modig og Jerker Holmberg på plass i Göteborg og har innledet et samarbeid …»

«Vi venter med pressekonferansen til vi vet mer,» avgjorde Ekström skarpt. «Det jeg vil vite, er hvor sikker du er på at Niedermann virkelig er innblandet i drapene her i Stockholm.»

«Som politimann er jeg overbevist. Derimot ligger vi ikke så godt an når det gjelder bevis. Vi har ingen vitner til drapene, og det finnes ingen virkelig gode tekniske bevis. Magge Lundin og Sonny Nieminen fra Svavelsjö MC nekter å uttale seg, og later som om de aldri har hørt om Niedermann. Derimot vil han utvilsomt bli felt for drapet på politimannen Gunnar Andersson.»

«Nettopp,» sa Ekström. «Det er politidrapet som er interessant akkurat nå. Men si meg … finnes det noe som tyder på at Salander likevel er involvert i drapene på en eller annen måte? Kan det tenkes at hun og Niedermann har begått dem sammen?»

«Det tviler jeg på. Og jeg ville nok ikke luftet den teorien offentlig.»

«Men hvordan er hun da involvert?»

«Dette er en ekstremt komplisert historie. Akkurat som Mikael Blomkvist påsto helt fra starten av, handler det om denne Zala-typen … Aleksandr Zalatsjenko.»

Statsadvokat Ekström grøsset påtagelig ved navnet Mikael Blomkvist.

«Zala er en avhoppet og åpenbart helt samvittighetsløs russisk snikmorder fra den kalde krigen,» fortsatte Bublanski. «Han kom hit i 1970-årene og ble far til Lisbeth Salander. Han har blitt beskyttet av en egen fraksjon innen Säpo, som også har feid lovbrudd han har begått, under teppet. En politimann ved Säpo sørget også for at Lisbeth Salander ble sperret inne på en barnepsykiatrisk klinikk da hun var tretten år og truet med å avsløre hemmeligheten om Zalatsjenko.»

«Du skjønner at dette er litt vanskelig å svelge? Det er neppe en historie vi kan gå ut med. Hvis jeg har oppfattet riktig, så er alt dette om Zalatsjenko kvalifisert hemmelige opplysninger.»

«Ikke desto mindre er det sannheten. Jeg har dokumentasjon.»

«Kan jeg få se på den?»

Bublanski skjøv mappen med politirapporten fra 1991 over til ham. Ekström betraktet ettertenksomt stempelet som anga at dokumentet var kvalifisert hemmelig, og journalnummeret som han umiddelbart identifiserte som tilhørende sikkerhetspolitiet. Han bladde raskt igjennom den nærmere hundre sider tykke papirbunken og leste noen avsnitt på måfå. Til slutt la han rapporten til side.

«Vi må forsøke å tone dette ned en smule, så situasjonen ikke glir helt ut av hendene på oss. Lisbeth Salander ble altså sperret inne på galehus fordi hun hadde forsøkt å drepe sin far … denne Zalatsjenko. Og nå har hun kjørt en øks i hodet på ham. Det må uansett klassifiseres som drapsforsøk. Og hun må pågripes for å ha skutt Magge Lundin i Stallarholmen.»

«Du får pågripe hvem du vil, men jeg ville gå forsiktig frem hvis jeg var deg.»

«Det kommer jo til å bli en skandale av enorme dimensjoner hvis hele denne historien med Säpo lekker ut.»

Bublanski trakk på skuldrene. Arbeidsinstruksen hans gikk ut på å etterforske lovbrudd, ikke å håndtere skandaler.

«Denne helvetes fyren fra Säpo, Gunnar Björck. Hva vet vi om hans rolle?»

«Han er en av hovedaktørene. Han er sykmeldt for prolaps i ryggen og bor for tiden nede i Smådalarö.»

«Greit … vi holder kjeft om Säpo foreløpig. Nå dreier det seg om et politidrap og ingenting annet. Vår oppgave er ikke å skape forvirring.»

«Det blir nok vanskelig å dysse ned.»

«Hva mener du?»

«Jeg har sendt Curt Svensson for å hente Björck inn til avhør.» Bublanski så på klokken. «Det burde skje omtrent akkurat nå.»

«Hva?»

«Jeg hadde egentlig planlagt selv å få gleden av å reise ned til Smådalarö, men dette politidrapet kom i veien.»

«Jeg har ikke gitt noen tillatelse til å pågripe Björck.»

«Det stemmer. Men dette er ikke noen pågripelse. Jeg tar ham inn for avhør.»

«Jeg liker ikke dette her.»

Bublanski lente seg frem og så nesten fortrolig ut.

«Richard … nå skal du høre her. Lisbeth Salander er blitt utsatt for en rekke rettslige overgrep som begynte allerede da hun var barn. Jeg har ikke tenkt å la dette fortsette. Du kan velge å fjerne meg som etterforskningsleder, men i så fall blir jeg nødt til å skrive et skarpt notat om saken.»

Richard Ekström så ut som om han hadde svelget noe surt.

Gunnar Björck, sykmeldt fra stillingen som nestleder for utlendingsavdelingen ved sikkerhetspolitiet, åpnet døren til sommerhuset i Smådalarö og så opp på en kraftig, blond og snauklippet mann i svart skinnjakke.

«Jeg skulle snakke med Gunnar Björck.»

«Det er meg.»

«Curt Svensson, fylkeskriminalen.»

Mannen holdt frem legitimasjonen.

«Ja?»

«Du er anmodet om å bli med inn til Kungsholmen for å bistå politiet i etterforskningen omkring Lisbeth Salander.»

«Eh … her må det foreligge en misforståelse.»

«Det er ingen misforståelse,» sa Curt Svensson.

«Du forstår ikke. Jeg er også politimann. Jeg tror du bør sjekke denne saken med din overordnede.»

«Det er min overordnende som vil snakke med deg.»

«Jeg må ringe og …»

«Du kan ringe fra Kungsholmen.»

Gunnar Björck merket plutselig at han resignerte.

Det har skjedd. Jeg kommer til å bli trukket inn. Jævla fordømte Blomkvist. Fordømte Salander.

«Er jeg arrestert?» spurte han.

«Ikke for øyeblikket. Men vi kan nok ordne den saken hvis du vil.»

«Nei … nei, jeg skal selvsagt bli med. Det er klart jeg vil bistå mine kolleger i den alminnelige tjenesten.»

«Bra,» sa Curt Svensson og fulgte med ham inn. Han holdt et våkent øye på Gunnar Björck mens han hentet yttertøy og slo av kaffetrakteren.

Klokken elleve om formiddagen kunne Mikael Blomkvist konstatere at leiebilen hans fortsatt sto parkert bak en låve ved innkjørselen til Gosseberga, men at han var så utmattet at han ikke orket å dra og hente den, og enda mindre kjøre den trafikksikkert noen lengre strekning. Han ba kriminalbetjent Marcus Erlander om råd, og Erlander ordnet det generøst slik at en kriminaltekniker fra Göteborg tok med seg bilen hans ned på hjemveien.

«Se det som en kompensasjon for måten du ble behandlet på i natt.»

Mikael nikket og tok en drosje til City Hotel i Lorensbergsgatan like ved Avenyn. Han bestilte et enkeltrom for en natt til 800 kroner og gikk umiddelbart opp og kledde av seg. Han satte seg naken på sengeteppet og fant frem Lisbeth Salanders Palm Tungsten T3 fra innerlommen på jakken og veide den i hånden. Han var fremdeles forbløffet over at hånddatamaskinen ikke var blitt beslaglagt da førstebetjent Thomas Paulsson kroppsvisiterte ham, men Paulsson hadde gått ut fra at det var Mikaels datamaskin, og i praktisk forstand var han aldri blitt ført til arresten og hadde ikke måttet gi fra seg alle personlige eiendeler. Han tenkte seg om en liten stund og plasserte den deretter i den lommen i databagen hvor han oppbevarte Lisbeths CD merket Bjurman, som Paulsson også hadde oversett. Han var klar over at han rent lovteknisk holdt tilbake bevismateriale, men dette var ting som Lisbeth høyst sannsynlig ikke ville skulle havne i gale hender.

Han slo på mobiltelefonen, konstaterte at batteriet var på vei til å bli tomt og plugget inn laderen. Så ringte han til sin søster, advokat Annika Giannini.

«Hei, lillesøster.»

«Hva har du med politidrapet i natt å gjøre?» spurte hun umiddelbart.

Han forklarte kort hva som hadde skjedd.

«Greit. Salander ligger altså på intensivavdelingen.»

«Det stemmer. Vi vet ikke hvor alvorlig skadet hun er før hun våkner, men hun kommer til å trenge en advokat.»

Annika Giannini tenkte en stund.

«Tror du hun vil ha meg?»

«Sannsynligvis vil hun ikke ha noen advokat i det hele tatt. Hun er ikke den typen som ber andre om hjelp.»

«Det høres ut som om hun vil trenge en strafferettsadvokat. La meg se på den dokumentasjonen du har.»

«Snakk med Erika Berger og be henne om en kopi.»

Straks Mikael hadde avsluttet samtalen med Annika Giannini, ringte han Erika Berger. Hun svarte ikke på mobilen, så han slo nummeret til Millenniums redaksjon isteden. Det var Henry Cortez som svarte.

«Erika er ute et eller annet sted,» sa Henry.

Mikael forklarte i kortversjon hva som hadde skjedd, og ba Henry Cortez formidle opplysningene videre til Millenniums sjefredaktør.

«Greit. Hva skal vi gjøre?» sa Henry.

«Ingenting i dag,» sa Mikael. «Jeg må sove. Jeg kommer opp til Stockholm i morgen, hvis ikke noe uforutsett inntreffer. Millennium kommer til å gi sin versjon i neste nummer, og det er nesten en måned til.»

Han avsluttet samtalen, krøp opp i sengen og sovnet i løpet av tredve sekunder.

Visefylkespolitimester Moncia Spångberg banket med pennen mot kanten på glasset sitt med Ramlösa og ba om stillhet. Ti personer var samlet rundt konferansebordet på kontoret hennes i politihuset. Det var tre kvinner og syv menn. Forsamlingen besto av lederen for voldsavsnittet, nestlederen for voldsavsnittet, tre kriminalbetjenter, deriblant Marcus Erlander, og presseansvarlig for göteborgspolitet. Til møtet var også innkalt juridisk etterforskningsleder Agneta Jervas fra påtalemyndigheten og kriminalbetjentene Sonja Modig og Jerker Holmberg fra stockholmspolitiet. De sistnevnte var tatt med for å vise god samarbeidsvilje overfor kollegene fra hovedstaden, og muligens for å vise hvordan en skikkelig politietterforskning foregikk.

Spångberg, som ofte var eneste kvinne i et mannlig miljø, hadde ikke ord på seg for å sløse bort tid på formaliteter og høflighetsfraser. Hun fortalte at fylkespolitimesteren befant seg på en tjenestereise til en EuroPol-konferanse i Madrid, at han hadde avbrutt oppholdet da han fikk melding om at en politimann var blitt drept, men at han ikke var ventet tilbake før sent på kvelden. Deretter vendte hun seg til lederen for voldsavsnittet, Anders Pehrzon, og ba ham oppsummere situasjonen.

«Det er nå drøyt ti timer siden vår kollega Gunnar Andersson ble drept på Nossebrovägen. Vi vet navnet på drapsmannen – Ronald Niedermann – men vi har ennå ikke noe bilde av vedkommende.»

«Vi har et drøyt tyve år gammelt bilde av ham i Stockholm. Vi har fått det av Paolo Roberto, men det er nesten ubrukelig,» sa Jerker Holmberg.

«Greit. Den politibilen som han tok, ble som kjent funnet i Alingsås i morges. Den sto parkert i en tverrgate omtrent 350 meter fra jernbanestasjonen. Vi har ikke fått inn noen melding om biltyveri i dette området i løpet av morgenen.»

«Spaningsarbeidet?»

«Vi overvåker tog som går til Stockholm og Malmö. Vi har gått ut med en landsomfattende etterlysning, og vi har informert politiet i Norge og Danmark. I øyeblikket har vi omkring tredve politifolk som er direkte involvert i etterforskningen, og hele politikorpset holder naturligvis øynene åpne.»

«Ingen spor?»

«Nei. Ikke ennå. Men en person med Niedermanns særpregede utseende burde ikke være umulig å få øye på.»

«Er det noen som vet hvordan det står til med Fredrik Thorstensson?» spurte en av kriminalbetjentene fra voldsavsnittet.

«Han ligger på Sahlgrenska. Han er alvorlig skadet, omtrent som etter en bilulykke. Det er vanskelig å tro at et menneske har kunnet påføre ham disse skadene med bare nevene. I tillegg til benbrudd og brukne ribben har han også fått skadet en nakkehvirvel, og det er en viss risiko for at han kan bli delvis lam.»

Alle tenkte på kollegaens situasjon noen sekunder før Spångberg tok ordet igjen. Hun vendte seg til Erlander.

«Hva skjedde egentlig i Gosseberga?»

«Det som skjedde i Gosseberga, var Thomas Paulsson.»

Et unisont stønn lød fra flere av møtedeltagerne.

«Kan ingen pensjonere ham. Han er jo en jævla vandrende katastrofe.»

«Jeg kjenner utmerket godt til Paulsson,» sa Monica Spångberg skarpt. «Men jeg har ikke hørt noen klager på ham i det siste … nja, ikke på to år.»

«Politimesteren der oppe er jo en gammel bekjent av Paulsson og har vel i alle år forsøkt å hjelpe ham ved å holde en beskyttende hånd over ham. Sikkert i beste mening, og det er ingen kritikk mot ham. Men i natt oppførte Paulsson seg så besynderlig at flere kolleger har rapportert saken.»

«På hvilken måte?»

Marcus Erlander skottet bort på Sonja Modig og Jerker Holmberg. Han var åpenbart beklemt over å måtte blottlegge mangler i organisasjonen overfor kollegene fra Stockholm.

«Det mest besynderlige var vel at han satte en kollega fra teknisk avdeling til å lage en fortegnelse over hva som fantes i vedskjulet hvor de fant denne Zalatsjenko.»

«Fortegnelse over alt i skjulet?» spurte Spångberg.

«Ja … altså … han ville vite nøyaktig hvor mange vedkubber som var der. For at rapporten skulle bli korrekt.»

En talende taushet bredte seg rundt konferansebordet før Erlander skyndte seg å fortsette.

«Nå i morges har det kommet frem at Paulsson går på minst to typer psykofarmaka som heter Xanor og Efexor. Han burde egentlig ha vært sykmeldt, men han har klart å skjule sin tilstand for kollegene.»

«Hvilken tilstand?» spurte Spångberg skarpt.

«Nøyaktig hva han lider av, vet jeg naturligvis ikke – legen har jo taushetsplikt – men de medisinene han tar, er dels sterkt angstdempende og dels oppkvikkende. Han var rett og slett ruset i natt.»

«Herregud,» sa Spångberg tungt. Hun så ut som det tordenværet som hadde gått over Göteborg i løpet av morgentimene. «Jeg vil ha Paulsson hit til en samtale. Nå.»

«Det blir nok litt vanskelig. Han klappet sammen utpå morgenkvisten og er blitt lagt inn på sykehus for overanstrengelse. Vi hadde rett og slett maksimal uflaks med at det tilfeldigvis var hans tur til å ha vakt.»

«Kan jeg spørre om noe?» sa lederen for voldsavsnittet. «Paulsson pågrep altså Mikael Blomkvist i løpet av natten?»

«Han har levert inn en rapport og anmeldt ham for forulempning, voldelig motstand mot offentlig tjenestemann og ulovlig våpenbesittelse.»

«Hva sier Blomkvist?»

«Han innrømmer forulempningen, men påberoper seg nødverge. Han mener at motstanden besto i et skarpt verbalt forsøk på hindre Torstensson og Andersson i å dra for å taue inn Niedermann på egen hånd, uten forsterkninger.»

«Vitner?»

«Det er jo politifolkene Torstensson og Andersson. La meg si at jeg ikke tror en døyt på Paulssons anmeldelse for voldelig motstand. Det er en typisk motanmeldelse for å avverge fremtidige klager fra Blomkvist.»

«Men Blomkvist hadde altså overmannet Niedermann på egen hånd?» spurte Agneta Jervas.

«Ved hjelp av våpentrusler.»

«Så Blomkvist hadde våpen. Da burde pågripelsen av Blomkvist i alle fall inneholde en viss substans. Hvor fikk han våpenet fra?»

«Det vil ikke Blomkvist uttale seg om uten først å ha snakket med en advokat. Men Paulsson pågrep Blomkvist da han forsøkte å overlevere våpenet til politiet.»

«Kan jeg få komme med et uformelt forslag?» sa Sonja Modig forsiktig.

Alle så på henne.

«Jeg har truffet Mikael Blomkvist ved flere anledninger i løpet av denne etterforskningen, og etter mitt syn er han en person med ganske god vurderingsevne, til tross for at han er journalist. Jeg går ut fra at det er du som skal ta beslutning om en eventuell siktelse …» Hun så på Agneta Jervas, som nikket. «I så fall – dette med forulempning og motstand er jo bare sludder, så det antar jeg at du automatisk kommer til å avskrive.»

«Sannsynligvis. Men ulovlig våpenbesittelse er litt alvorligere.»

«Jeg vil foreslå at du ikke trykker på avtrekkeren riktig ennå. Blomkvist har satt hele denne historien sammen på egen hånd, og ligger langt foran oss i politiet. Vi har større nytte av å ha et godt forhold til ham og samarbeide med ham, enn å gi ham en grunn til å henrette hele politikorpset i massemediene.»

Hun tidde. Etter noen sekunder kremtet Marcus Erlander. Hvis Sonja Modig kunne stikke hodet frem, ville ikke han være dårligere.

«Jeg er faktisk enig. Jeg oppfatter også Blomkvist som en person med god dømmekraft. Jeg har til og med bedt ham om unnskyldning for den behandlingen han ble utsatt for i natt. Det virker som om han er villig til å la nåde gå for rett.

Dessuten har han integritet. Han har sporet opp Lisbeth Salanders bolig, men nekter å oppgi hvor den er. Han er ikke redd for å ta en offentlig diskusjon med politiet … og han befinner seg i en posisjon hvor stemmen hans vil veie minst like tungt i massemediene som en anmeldelse fra Paulsson.»

«Men han nekter å gi opplysninger om Salander til politiet?»

«Han sier at det må vi spørre Lisbeth om.»

«Hva slags våpen er det?» spurte Jervas.

«Det var en Colt 1911 Government. Serienummer ukjent. Jeg har sendt våpenet til teknisk avdeling, og vi vet ennå ikke om det er brukt i noen kriminell forbindelse i Sverige. Hvis det skulle være tilfellet, kommer jo saken i et litt annet lys.»

Monica Spångberg hevet pennen.

«Agneta, du avgjør selv om du vil sette i gang etterforskning av Blomkvist. Jeg forslår imidlertid at du avventer rapporten fra teknisk avdeling. La oss gå videre. Denne Zalatsjenko … hva kan dere fra Stockholm fortelle om ham?»

«Saken er at så sent som i går ettermiddag hadde vi aldri hørt om hverken Zalatsjenko eller Niedermann,» svarte Sonja Modig.

«Jeg trodde dere var på jakt etter en lesbisk satanistliga i Stockholm,» sa en av politifolkene fra Göteborg. Noen av de andre trakk på smilebåndet. Jerker Holmberg studerte neglene sine. Det ble Sonja Modig som måtte svare på spørsmålet.

«Oss imellom kan jeg vel avsløre at vi har vår egen ’Thomas Paulsson’ i avdelingen, og dette med en lesbisk satanistliga er snarere et sidespor som stammer fra den kanten.»

Sonja Modig og Jerker Holmberg brukte deretter en drøy halvtime på å fortelle hva som hadde kommet frem under etterforskningen.

Da de var ferdig, ble det stille rundt bordet en lang stund.

«Hvis dette med Gunnar Björck stemmer, kommer det til å bli varmt rundt ørene på Säpo,» fastslo nestlederen for voldsavsnittet.

Alle nikket. Agneta Jervas løftet hånden.

«Hvis jeg har forstått saken riktig, bygger mistankene deres i stor grad på antagelser og indisier. Som statsadvokat er jeg litt bekymret over den faktiske bevissituasjonen.»

«Vi er klar over det,» sa Jerker Holmberg. «Vi tror at vi i store trekk vet hva som skjedde, men det er en god del spørsmål som ikke er avklart.»

«Jeg har forstått at dere er opptatt med utgravninger i Nykvarn utenfor Södertälje,» sa Spångberg. «Hvor mange drap dreier denne historien seg egentlig om?»

Jerker Holmberg blunket oppgitt.

«Vi begynte med tre drap i Stockholm – det er de tre drapene som Lisbeth Salander har vært ettersøkt for, altså advokat Bjurman, journalist Dag Svensson og doktorgradskandidat Mia Bergman. I tilknytning til lageret i Nykvarn har vi hittil funnet tre graver. Vi har identifisert en kjent langer og en småtjuv som lå partert i én grav. Vi har funnet en ennå uidentifisert kvinne i grav nummer to. Og vi har ikke rukket å grave ut den tredje ennå. Den ser ut til å være av noe eldre dato. Dessuten har Mikael Blomkvist antydet en forbindelse til drapet på en prostituert kvinne i Södertälje for noen måneder siden.»

«Så med politikonstabel Gunnar Andersson i Gosseberga dreier det seg om minst åtte drap … det er jo en helt uhyggelig statistikk. Mistenker vi denne Niedermann for samtlige? I så fall må han være en fullstendig sinnssyk massemorder.»

Sonja Modig og Jerker Holmberg vekslet blikk. Nå dreide det seg om i hvilken grad de skulle binde seg til disse påstandene. Til slutt tok Sonja Modig ordet.

«Selv om vi mangler bevis, er nok jeg og sjefen min, altså kriminalbetjent Jan Bublanski, tilbøyelige til å tro at Blomkvist har helt rett når han påstår at de tre første drapene ble utført av Niedermann. Det innebærer i så fall at Salander er uskyldig. Når det gjelder gravene ved Nykvarn, er Niedermann knyttet til stedet gjennom kidnappingen av Salanders venninne Miriam Wu. Det er ingen tvil om at hun sto for tur til å havne i en fjerde grav. Men den aktuelle lagerbygningen eies av en slektning av lederen for Svavelsjö MC, og siden vi ennå ikke engang har rukket å identifisere levningene, bør vi nok vente med å trekke noen konklusjoner.»

«Den småtjuven som dere har identifisert …»

«Kenneth Gustafsson, 44 år, kjent langer og problembarn siden tenårene. Umiddelbart ville jeg gjette på at det dreier seg om et internt oppgjør av et eller annet slag. Svavelsjö MC er innblandet i alle slags ulovligheter, deriblant distribusjon av metamfetamin. Det kan altså være en skogskirkegård for folk som har kommet på kant med Svavelsjö MC. Men …»

«Ja?»

«Den prostituerte jenta som ble drept i Södertälje … hun heter Irina Petrova, 22 år.»

«Jaha.»

«Obduksjonen viste at hun var blitt utsatt for særdeles grov vold og hadde skader av den typen som man finner hos folk som er blitt slått ihjel med et balltre eller noe lignende. Men skadene var tvetydige, og patologen kunne ikke angi noe spesielt redskap som var blitt brukt. Blomkvist gjorde faktisk en ganske skarp observasjon. Irina Petrova hadde skader som utmerket god kunne ha blitt påført med bare nevene …»

«Niedermann?»

«Det er en rimelig antagelse. Bevisene mangler foreløpig.»

«Hvordan går vi videre?» spurte Spångberg.

«Jeg må konferere med Bublanski, men et naturlig neste skritt er vel å avhøre Zalatsjenko. Fra vår side er vi interessert i å høre hva han vet om drapene i Stockholm, og for deres vedkommende dreier det seg jo om å få tatt Niedermann.»

En av kriminalbetjentene fra voldsavsnittet i Göteborg løftet en finger i været.

«Kan jeg spørre … hva har vi funnet på denne gården i Gosseberga?»

«Svært lite. Vi har funnet fire håndvåpen. En Sig Sauer som var tatt fra hverandre og holdt på å bli pusset, på kjøkkenbordet. En polsk P-83 Wanad på gulvet ved siden av slagbenken på kjøkkenet. En Colt 1911 Government – det er den pistolen som Blomkvist forsøkte å overlevere til Paulsson. Og endelig en Browning kaliber 22, noe som nærmest er en leketøypistol i denne sammenhengen. Vi har en mistanke om at det var det våpenet Salander ble skutt med, siden hun ennå er i live med en kule i hjernen.»

«Noe mer?»

«Vi har beslaglagt en veske med drøyt 200 000 kroner. Vesken ble funnet i et rom i annen etasje som ble brukt av Niedermann.»

«Og dere er sikre på at det er hans rom?»

«Tja, han har størrelse XXL i klær. Zalatsjenko er til nød medium.»

«Er det noe som binder Zalatsjenko til kriminell virksomhet?» spurte Jerker Holmberg.

Erlander ristet på hodet.

«Det kommer naturligvis an på hvordan vi tolker våpenbeslagene. Men bortsett fra våpnene og at Zalatsjenko hadde en meget avansert kameraovervåkning av gården, har vi ikke funnet noe som skiller gården i Gosseberga fra en hvilken som helst annen bondegård. Huset var meget spartansk møblert.»

Like før tolv banket en uniformert politimann på døren og overleverte et papir til visefylkespolitimester Monica Spångberg. Hun løftet en finger i været.

«Vi har fått inn en melding om en forsvinning i Alingsås. En 27 år gammel tannpleier ved navn Anita Kaspersson forlot sin bopel klokken 07.30 i morges. Hun leverte et barn i barnehagen og skulle deretter ha ankommet arbeidsplassen før åtte. Hvilket hun ikke gjorde. Hun arbeider hos en privat tannlege med kontor omtrent 150 fra det stedet der den stjålne politibilen ble funnet.»

Erlander og Sonja Modig så på klokken samtidig.

«Da har han fire timers forsprang. Hva slags bil var det?»

«En mørkeblå Renault, modell 1991. Her er nummeret.»

«Send ut en landsomfattende etterlysning av bilen umiddelbart. På dette tidspunktet kan han være hvor som helst mellom Oslo, Malmö og Stockholm.»

Etter enda litt mer snakk ble møtet avsluttet med en beslutning om at Sonja Modig og Marcus Erlander sammen skulle avhøre Zalatsjenko.

Henry Cortez rynket øyenbrynene og fulgte Erika Berger med blikket da hun kom ut fra kontoret sitt og forsvant inn på tekjøkkenet. Hun kom ut noen sekunder senere med en kaffekopp og gikk tilbake til kontoret. Hun lukket døren.

Henry Cortez kunne ikke helt sette fingeren på hva som var galt. Millennium var en liten arbeidsplass av det slaget hvor medarbeiderne kom nokså nær hverandre. Han hadde jobbet deltid i tidsskriftet i fire år, og i løpet av den tiden hadde han opplevd noen fenomenale stormer, ikke minst i den perioden da Mikael Blomkvist hadde sonet en tre måneders fengelsstraff for ærekrenkelser og bladet hadde vært like ved å gå nedenom og hjem. Han hadde opplevd drapet på medarbeideren Dag Svensson og hans samboer Mia Bergman.

Under alle disse stormene hadde Erika Berger vært en klippe som tilsynelatende ingenting kunne rokke. Han var ikke forbauset over at Erika Berger hadde ringt og vekket ham tidlig i morges og satt ham og Lottie Karim i arbeid. Salander-saken hadde sprukket, og Mikael Blomkvist var blitt innblandet i et politidrap i Göteborg. Så langt var alt klart. Lottie Karim hadde parkert seg i politihuset i et forsøk på å få tak i noen fornuftige opplysninger. Henry hadde brukt morgenen til å ringe rundt og forsøke å finne ut hva som hadde skjedd i løpet av natten. Blomkvist svarte ikke på telefonen, men takket være en rekke kilder hadde Henry et relativt klart bilde av hva som hadde skjedd.

Erika Berger hadde derimot vært mentalt fraværende hele formiddagen. Det var svært sjelden at hun lukket døren til kontoret sitt. Det skjedde nesten bare når hun hadde besøk eller jobbet intenst med et eller annet problem. Denne morgenen hadde hun ikke hatt noe besøk, og hun arbeidet ikke. Da Henry ved en anledning banket på for å rapportere om nyhetene, hadde han funnet henne i stolen ved vinduet, hvor hun satt hensunket i sine egne tanker og stirret tilsynelatende viljeløst på menneskestrømmen nede på Götagatan. Hun lyttet til rapporten hans med bare et halvt øre.

Noe var i veien.

Han ble avbrutt i grubleriene av at det ringte på døren. Han gikk og åpnet, og der sto Annika Giannini. Henry Cortez hadde truffet Mikael Blomkvists søster flere ganger tidligere, men han kjente henne ikke noe nærmere.

«Hei, Annika,» sa han. «Mikael er ikke her i dag.»

«Det vet jeg. Jeg vil snakke med Erika.»

Erika Berger så opp fra stolen ved vinduet og tok seg raskt sammen da Henry slapp Annika inn.

«Hei,» sa hun. «Mikael er ikke her i dag.»

Annika smilte.

«Jeg vet det. Jeg er her for å få Björcks Säpo-rapport. Micke har bedt meg se på den for eventuelt å representere Salander.»

Erika nikket. Hun reiste seg og hentet en perm fra skrivebordet.

Annika nølte litt, halvveis i ferd med å gå igjen. Så ombestemte hun seg og satte seg rett overfor Erika.

«Jaha, hva er det som er i veien med deg, da?»

«Jeg skal slutte i Millennium. Og jeg har ikke fått fortalt det til Mikael. Han har vært så nedsyltet i denne Salander-historien at det aldri er blitt noen anledning, og jeg kan bare ikke fortelle det til de andre før jeg har fortalt det til ham, og nå har jeg det helt jævlig.»

Annika Giannini bet seg i underleppen.

«Og nå forteller du det til meg isteden. Hva skal du gjøre?»

«Jeg blir sjefredaktør i Svenska Morgon-Posten.»

«Hei sann. I så fall er det vel mer på sin plass med gratulasjoner enn med gråt og tenners gnissel.»

«Men det var ikke sånn jeg hadde tenkt å slutte i Millennium. Midt i et jævla kaos. Det kom som lyn fra klar himmel, og jeg kan ikke si nei. Jeg mener, det er en sjanse som aldri vil komme tilbake. Men jeg fikk tilbudet rett før Dag og Mia ble skutt, og alt har vært så kaotisk at jeg ikke har sagt noe. Og nå har jeg jævlig dårlig samvittighet.»

«Jeg skjønner. Og nå er du redd for å fortelle det til Micke.»

«Jeg har ikke fortalt det til noen. Jeg trodde at jeg ikke skulle begynne i SMP før over sommeren, og da ville det fortsatt være tid til å fortelle det. Men nå vil de at jeg skal begynne så fort som mulig.»

Hun tidde og så på Annika, og det virket nesten som om hun var på gråten.

«Dette blir i praksis min siste uke i Millennium. Neste uke er jeg bortreist, og så … jeg må ha ferie en ukes tid for å lade batteriene. Men første mai begynner jeg i SMP.»

«Og hva ville ha skjedd hvis du var blitt overkjørt av en bil? Da ville de ha stått uten sjefredaktør på et øyeblikks varsel.»

Erika så opp.

«Men jeg er ikke blitt overkjørt av en bil. Jeg har bevisst holdt det skjult i flere uker.»

«Jeg skjønner at det er en vanskelig situasjon, men jeg har en følelse av at Micke og Christer og de andre nok vil klare å finne ut av det. Derimot synes jeg at du skal fortelle dem det umiddelbart.»

«Ja, men den fordømte broren din er i Göteborg i dag. Han sover og svarer ikke på telefonen.»

«Jeg vet det. Det er få mennesker som er så flinke til å la være å svare på telefonen som Mikael. Men dette dreier seg ikke om deg og Micke. Jeg vet at dere har jobbet sammen i tyve år eller så, og at dere har rotet og hatt dere, men du må tenke på Christer og de andre i redaksjonen.»

«Men Mikael kommer til å …»

«Micke kommer til å gå i taket. Ja da. Men hvis han ikke etter tyve år kan takle en situasjon hvor du har surret det litt til for deg, er han ikke verdt den tiden du har lagt ned på ham.»

Erika sukket.

«Ta deg sammen nå. Innkall Christer og de andre i redaksjonen. Nå.»

Christer Malm satt litt fortumlet et øyeblikk etter at Erika Berger hadde samlet medarbeiderne i Millenniums lille møterom. Det var blitt innkalt til redaksjonsmøte med bare noen minutters varsel akkurat idet han skulle til å ta en litt tidlig fredagsavslutning. Han skottet bort på Henry Cortez og Lottie Karim, som virket akkurat like overrasket som han. Redaksjonssekretær Malin Eriksson hadde heller ikke visst noe, det samme gjaldt journalist Monica Nilsson og markedssjef Sonny Magnusson. Den eneste som manglet i forsamlingen, var Mikael Blomkvist, som befant seg i Göteborg.

Herregud. Mikael vet ikke noe, tenkte Christer Malm. Jeg lurer på hvordan han kommer til å reagere.

Så gikk det opp for ham at Erika Berger hadde sluttet å snakke, og at det var dørgende stille i møterommet. Han ristet på hodet, reiste seg og ga Erika en klem og et kyss på kinnet.

«Gratulerer, Ricky,» sa han. «Sjefredaktør i SMP. Det er virkelig ikke noe dårlig steg oppover fra denne lille skuta.»

Henry Cortez våknet til live og satte i gang med en spontan applaus. Erika løftet hendene.

«Stopp,» sa hun. «Jeg fortjener ingen applaus i dag.»

Hun tok en kort pause og gransket medarbeiderne i den lille redaksjonen.

«Hør her … jeg er frykelig lei for at det er blitt på denne måten. Jeg ville fortelle det for flere uker siden, men det druknet i alt kaoset etter drapene. Mikael og Malin har jobbet som besatt, og den rette anledningen har bare ikke dukket opp. Og derfor har vi havnet her.»

Malin Eriksson innså med skremmende klarsyn hvor underbemannet redaksjonen egentlig var, og hvor forferdelig tomt det ville bli uten Erika. Hva som enn skjedde, og hvilket kaos som enn brøt ut, så hadde hun vært den klippen som Malin hadde kunnet støtte seg på, alltid urokkelig i stormen. Tja … ikke rart at Svenska Morgon-Posten hadde rekruttert henne. Men hva ville skje nå? Erika hadde alltid vært en nøkkelperson i Millennium.

«Det er en del ting som må klargjøres. Jeg skjønner også at dette kommer til å skape uro i redaksjonen. Det har virkelig ikke vært min mening, men nå er det som det er. For det første: Jeg kommer ikke til bryte kontakten med Millennium helt. Jeg kommer til å bli sittende som medeier og delta på styremøtene. Derimot kommer jeg naturligvis ikke til å ha noen innflytelse på det redaksjonelle arbeidet – det ville kunne føre til interessekonflikter.»

Christer Malm nikket tankefullt.

«For det andre: Jeg slutter formelt den siste dagen i april. Men dette blir i praksis min siste arbeidsdag. Neste uke er jeg bortreist, som dere vet, det har vært planlagt lenge. Og jeg har bestemt meg for ikke å komme tilbake og styre og stelle noen dager på fallrepet.»

Hun tidde en liten stund.

«Neste nummer ligger klart i maskinen. Det er en enkel sak å fikse. Det blir mitt siste nummer. Deretter må en annen sjefredaktør overta. Jeg rydder skrivebordet i kveld.»

Stillheten var til å ta og føle på.

«Hvem som blir ny sjefredaktør etter meg, er en avgjørelse som må behandles og besluttes av styret. Men det må diskuteres blant dere i redaksjonen også.»

«Mikael,» sa Christer Malm.

«Nei. Absolutt ikke Mikael. Han er den i særklasse verste sjefredaktøren dere kan velge. Han er perfekt som ansvarlig utgiver og dritgod til å få hull på og knytte sammen håpløse tekster som skal publiseres. Han er bremseklossen. Sjefredaktøren må være den som satser offensivt. Mikael har dessuten en tendens til å begrave seg i sine egne historier og være helt fraværende i ukevis av og til. Han er den beste når det begynner å brenne, men usannsynlig elendig til rutinearbeid. Det vet dere alle.»

Christer Malm nikket.

«Millennium har fungert fordi du og Mikael har balansert hverandre.»

«Men ikke bare derfor. Dere husker vel da Mikael satt oppe i Hedestad og sturet bort nesten et halvt år. Da fungerte Millennium uten ham, akkurat som det må fungere uten meg nå.»

«OK. Hvilken plan har du?»

«Mitt valg ville være at du overtok som sjefredaktør, Christer …»

«Aldri i livet.» Christer Malm slo fra seg med begge hendene.

«… men siden jeg vet at du kommer til å si nei, har jeg en annen løsning. Malin. Du går inn som konstituert sjefredaktør fra og med i dag.»

«Jeg?!» sa Malin.

«Nettopp du, ja. Du har vært en jævlig god redaksjonssekretær.»

«Men jeg …»

«Gjør et forsøk. Jeg rydder skrivebordet i kveld. Du kan flytte inn mandag morgen. Mainummeret er nesten klart – det har vi allerede jobbet oss ferdig med. I juni er det dobbeltnummer, og deretter får dere en måned fri. Hvis det ikke fungerer, må styret finne en annen i august. Henry, du må gå opp til heltid og erstatte Malin som redaksjonssekretær. Deretter må dere rekruttere en ny medarbeider. Men det blir deres og styrets valg.»

Hun tidde en liten stund og betraktet forsamlingen ettertenksomt.

«Én ting til. Jeg begynner i en annen avis. SMP og Millennium er på ingen måte konkurrenter i praktisk forstand, men det betyr at jeg ikke vil vite noe som helst mer enn det jeg allerede vet om innholdet i neste nummer. Alt dette tar dere med Malin fra nå av.»

«Hva gjør vi med Salander-historien?» sa Henry Cortez.

«Hør med Mikael. Jeg vet en del om Salander, men den historien legger jeg i møllposen. Den kommer ikke til å gå til SMP.»

Erika følte plutselig en enorm lettelse.

«Det var alt,» sa hun og avsluttet møtet, reiste seg og gikk tilbake til kontoret uten flere kommentarer.

Millenniums redaksjon ble sittende igjen i taushet. Det var først en time senere at Malin Eriksson banket på døren til Erikas kontor.

«Hallo der.»

«Ja?» sa Erika.

«Personalet vil si noe.»

«Hva?»

«Her utenfor.»

Erika reiste seg og gikk bort til døren. De hadde disket opp med kake og fredagskaffe.

«Jeg tenkte at vi må ha en ordentlig fest og feire deg litt senere,» sa Christer Malm. «Men inntil videre får det holde med kake og kaffe.»

Erika Berger smilte for første gang den dagen.