Jonas Hassen Khemiri

Et øye rødt

Oversatt fra svensk og med etterord av

Andreas E. Østby

takk g og h

1

Var nöjd med allt som livet ger

för björntjänst inte gör så glad

I dag det var siste sommerferiedag og derfor jeg hjalp pappa i butikken. Først vi fylte butikkvinduet og klistret tilbudsprislapper og så vi plukket nye varer. På lageret det var fulleste kaoset med støvhauger og spindelvev på hjørnene. Jeg hjalp å rense og fant en pose med gamle Turtlestermoser og pappesker med pinsetter og negleklippere. Også jeg fant masse bulkete stjerneskuddesker og lenger inne en gammel brannbil jeg vant i skolelotteri, det var lenge siden (kanskje på mellomtrinnet). Pappa stilte ut termos og brannbil og også han hengte noen Snoopiesmekker i butikkvindu. Jeg sa det ble for fullt, men pappa sa det er viktig alt synes utenfra. Så han ba meg skrive tekst på plakat.

I morges nemlig vi fant stjålet sykkel utenfor ytterdøra. Den lå helt herpa slengt i en busk, med punktert hjul og også pedalene noen hadde tatt. Pappa gjorde genitanke og sa vi kunne bruke sykkelen som reklame. Derfor vi tok med sykkelvraket og stilte den utenfor butikken med reklameskilt som jeg skrev: «Vi har ALT!» (Pappa valgte teksten.) Også jeg tegnet pil så man skjønte det var vår butikk som ble ment. Jeg smuglet sprittusjen til lomma for ekstra tusj er alltid godt å ha.

Seinere Nourdine kom innom. Han bar Pokemonmaskinen i gammel barnevogn og banket lykkelig på døra. Omtrent i mai maskinen gikk i stykker og bak glasset den gule Pokemondyret satt helt stille og selv om man puttet på penger ikke noen plastkule kom. Nourdine lovte han kunne fikse og så hele sommeren han har sagt: «Snart er den ferdig, i overmorgen, neste uke, snart …» Men egentlig maskinen bare sto på rommet til Nourdine og samlet på støv.

Pappa åpnet døra og vi hjalp barnevogna over dørstokken for maskinen er grisetung. Nourdine hadde oljet alle mekanismene og fluffet gulpelsen. Nesten maskinen så ut som nykjøpt (utenom ripene på glasset).

«Nå?» Nourdine ropte lykkelig. «Hva sier dere nå, da?»

«Den som tror på steinen, blir leget av den,» pappa mumlet fornøyd.

Pokemonen gynget fram og tilbake som han skulle og ga den der lyden og når pappa prøvde med en femmer det surret og plastkula falt ut. Som takk pappa ga Nourdine to hundre kroner og en Turtlestermos.

På ettermiddagen jeg sa jeg måtte dra til byen for kjøpe bøker til skolen og så jeg tok t-banen ut til Skärholmen. Det var sol og søndag og torget var stappet av folk. Dalanda satt på den vanlige benken, så med myste øyne og med en gang når jeg så henne det ble glede. Ved sida på benken hun hadde poser med grønnsaker men så fort hun fikk øye hun tok ned. Hun famlet for å gi kjempeklem og trippelkinnkyss. Så hun lente tilbake og holdt hånda mi.

Vi satt og sa ingenting mens fruktselgerne ropte bananer til tilbudspris og superbillig agurk. Samtidig lenger borte negrene spilte afrikatromme og duene sirklet nært benken for de håpte på mer brød. Kanskje for deg det høres rart jeg ikke har skam for å sitte på benk og snakke med gammel dame. Og kanskje første gangen jeg snakket Dalanda jeg følte også litt sånn. Men med en gang du ville angre deg hvis du følte hennes mektighet. Dalanda kan alt om arabernes historie og det er hun som har fortalt det er vi som har best filosofer og smartest matematikere og gærnest krigere. Også hun har sagt vi arabere er ikke som andre svartinger men mer siviliserte og når hun sier nesten hver gang det går kaldeste grøsset nedover ryggen.

I dag Dalanda begynte fortelle om masse arabiske forfattere, folk som Ghassan Kanafani, Fathi Ganim og Naguib Mahfouz som fikk Sveriges fineste Nobelpris. Også hun sa hver jøde som kan skrive fins på svensk men drit få arabere. Pluss det fins en jøde som heter Salman som dissa Koranen og hans bok er overalt på svensk.

«Det var jo vi som oppfant bokstavene, det har vel faren din fortalt? Da de gamle egypterne skrev på papyrus, levde alle europeere som barbariske halvdyr.»

«Så egentlig har alle hermet etter oss?»

«Mm, sånn kan man nok uttrykke det. Og alle disse gamle tekstene fins fortsatt, med akkurat samme budskap som da de ble skrevet. Tekster er jo ikke som mennesker, som forandres og glemmer ting. Det er litt derfor jeg har … kjøpt en liten …»

Ut av håndveska hun rotet fram en tjukk skrivebok med rød hardperm. Oppå det røde var masse gullmønster og blant annet jeg så halvmånen og stjerna blinke med sollys.

«Her … Denne er til deg … Hvis du bare bruker den på riktig måte, lover jeg deg at du aldri trenger å bekymre deg for å miste hukommelsen og bli som den fordømte ektemannen min.»

Jeg nikket alvorlig og tok boka. Fra første sekund når jeg så de tomme sidene jeg følte Kraften strømme gjennom fingertuppene.

«Men du får den bare hvis du lover å fortsette å være flittig med lesingen. Da lover jeg deg til gjengjeld at du en dag kommer til å kunne skrive på arabisk her. Lover du?»

«Selvsagt. Wolla.»

Dalanda smilte med alle brune tennene og klappet meg på hodet.

«Min lille drømmer. Du vet vel hva man sier i Egypt: En mann uten språk er som en …»

«… kamel uten pukkel – verdiløs.»

Dalanda nikket fornøyd.

«Nettopp. Jeg vet at med Allahs hjelp vil du snart kunne skrive arabisk like godt som du snakker. Inshallah!»

Jeg svarte også «Inshallah» og tenkte med lengsel på timene mine med Safa. Dalanda kikket stolt. Resten av tida vi snakket Skärissladder. Dalanda fortalte Juan var tilbake fra faren i Chile og tydeligvis Alonzo har fått jobb på bergingsbil. Så Dalanda fortalte hun var litt bekymret for nå enda mer bosniere har flyttet til den gamle oppgangen vår.

«Jeg har alltid hatt problemer med jugoslaver,» hun forklarte. «Jeg pleier å si at man alltid skal tenke seg om to ganger før man stoler på folk som starter krig og voldtar naboene sine.»

Jeg nikket for å vise jeg var enig. Da vi klemte ha det jeg kjente lukten av slørtøy og også litt av hennatatovering og inni det svei av noen minner og så alt ble normal igjen.

På kvelden jeg satt lenge på rommet og lurte hva jeg skulle skrive. Først jeg prøvde å tenke fram en historie om en narkisfyr på Plattan som får drittdop av jogurtmafiaen og så går henter våpen for hevn. Men jeg droppet tråden for hva veit jeg om narkisliv eller drittdop? Pluss jeg har aldri skutt med en ordentlig Glock. Derfor jeg reiv sida og i stedet prøvde skrive spade for spade om hva som skjedde i dag. Det må jo være ektest mulig og sikkert Naguib Mahfouz ville aldri skrevet historier om andre enn seg og sin liv.

I dag på vei til skolen jeg følte ting var annerledes. Jeg gikk opp trappa som alltid lukter fyllepiss, krysset brua over Långholmsgatan og så skolen tårne seg som verste borgen oppe på haugen. Hele tida jeg hørte Dalanda inne i hodet som en radio. Hun påminte jeg er ikke noen pøbel men slektning av Hannibal som kæsa romerne med elefanter og al-Khwarizmi som ga navnet til algebraen. Jo da, det har vært litt sånn helt siden jeg snakket med Dalanda første gangen, men nå det var sterkere enn før.

På skolen alle hang ved skapene og ventet på Carin. Kristoffer satt på vinduskarmen og prøvde å impe kæbene med raper. Så han viste Jessica skrubbsåret han fikk på charterturen etter mopedkræsj. Så klart ingen brøy seg og i stedet Anna fortalte hun hadde vært på Cuba og så oppusset hytta i Sandhamnen. Etterpå alle begynte å snakke sommerferie så jeg gikk til rådgivningsrommet og leste på oppslagstavle med reklamer for videregående. Så jeg hørte pling bak ryggen og ut fra lærerheisen Curre kom med gnissende vogna litt foran. Jeg tenkte han var nesten større enn vanlig og jeg tenkte han ser ut som en jævla bowlingkule – stor, rund og svart. Du veit man tenker ofte alle eritreere er tynne og spinkle men jeg sverger Curre må veie over 120 kanskje 140 kilo. (Det er for han kom hit allerede som liten og etter det han har spist seg opp.) Over det ene høreapparatet en grønn tusjpenn satt fast i krøllehåret og selv om jeg hjalp han flere ganger forrige våren nå han virket ikke engang som kjente igjen. Flere sekunder han bare stirret på hånda mi til øynene fikk fokus og smilet lyste fram.

«Næmmen er du tilbake … tilbake på skolen … men det er gøy, synes jeg, gøy å ha deg tilbake … tilbake på skolen, gøy …»

«Takk, takk, homie. Vi ses seinere.»

Jeg måtte rive for å komme løs fra håndtrykket for under alt flesket så klart Curre har masse muskler. Pluss jeg har lært meg så fort Curre setter seg fast man må avbryte.

Tilbake utenfor klasserommet Carin kom gående med Alex fra lærerværelset. Carin låste opp og hilste alle mens Alex glei inn og satte seg i hjørne og spilte observatør. I dag han hadde rent begeret på hiphopstilen med posete Fubujeans og nytt lilla Lakerstørkle.

Resten av dagen var grisekjedelig. Svensk og historie og masse nye bøker. På maten det var gulasjsuppe og man skulle bare ta to myke brød. Jeg tasja type fem skiver uten at Alex så og de jeg ikke orket jeg klinte med smør og trykket opp under bordet. På ettermiddagen vi hadde kjemi med Anita og så kunst og håndverk med en ny lærer som hadde glanslepper og virker drit homo. Vi fikk slutte før for sommervarmen lå tung og fortsatt ventilasjonssystemet faller ut av og til.

På kvelden jeg og pappa bøy Nourdine på middag. Akkurat nå de sitter spiller sjakk på kjøkkenet. Før jeg spilte mot pappa og som takk for pappas chakchouk Nourdine oppvasket. Pappa hadde hodepine etter tunge jobbdagen og derfor han tok pause i parti for å droppe pille i vannglass. Da Nourdine slo kjøkkenluka i panna men stoppet rett før og lagde stampelyd:

«Hodepinen – av og til den kommer plutselig!»

Nourdine hermet akkurat som i reklamefilmen og drønna latteren på kjøkkenet. Pappa smilte til svar. Pappa har sagt Nourdine alltid ler høyt for de lærer bort sånn på teaterskoler og så det er vanskelig å venne seg av. Selv jeg tror han mest ler høyt for han vil bli hørt og stå i sentrum så man ikke glemmer han er her. Av og til jeg kan synes det er irriterende han alltid chiller rundt hjemme hos oss etter vi flyttet hit. Jo da, man skjønner han blir lei av hotellhjemmet men også han må fikse egen liv mer enn bare henge her eller på Stuket.

Pappa kom tilbake til sjakkparti med brusende vannglass og rørte rundt med pekefinger. Så han downa og angrep med løperen. Nourdine gikk fra oppvasken og begynte spille sin Baloo på svensk:

«Oi oi, nå du, Halim, nå skjer det: Spana in på farsan här …»

Pappas løper fikk meg på senga for venstresida ble åpen og dronninga sto alene. Pappas ansikt var tømt for hint men likevel jeg burde skjønt siden Nourdine fortsatt så med spenning på banen.

For deg det kanskje høres klikka Nourdine spiller Baloo men det er for han spilte han på Vårteatern ved Hornstull. Det var lenge siden, kanskje to år, nesten rett etter Samir presenterte pappa og Nourdine med hverandre. Mest teaterstykket var for barnehagebarn men likevel jeg og pappa var og så. Nourdine hadde gråsminke og værhår og drakt som ga fatsokropp så han så ut som en ordentlig bjørn. Også han snakket perfekt likt som i filmen. Når han stablet frukter på hånda og danset med apekongen barna lo vilt mye.

Jeg spaserte inn i pappas sjakkfelle og med tårn jeg tok dronninga. Med en gang når dronninga landet i oliventreeska jeg så pappas munnviker rykke av glede. Nourdine gikk tilbake til oppvasken og sang:

«Var nöjd med allt som livet ger för björntjänst inte gör så glad …»

Jeg skjønte med en gang spillet var tapt. Pappa angrep med hesten og jeg gjorde klønete forsøk å forsvare med det andre tårnet. Men kongen sto innestengt i bakhold og tre trekk seinere tapet var faktum. Pappa lente seg tilbake fornøyd i knakende kjøkkenstol og knekte på nakken. Nourdine ropte med høytidelig stemme på arabisk:

«Otman, du må lære din sønn at dronningen ikke er alt …»

Så han må ha hørt hva han sa og ordene liksom svevde rundt i kjøkkenet som støvfnugg. Med en gang pappa ble alvorlig og lufta annerledes. Ganske lang tid det tok før lufta ble mer vanlig. Akkurat nå inne fra kjøkkenet jeg hører Nourdine banne høyt for alltid han taper mot pappa. Nå veit jeg ikke hva jeg skal skrive mer så her jeg slutter.