Knut Hamsun

Bjørger

TIL

JOHAN LUDVIG KLÜWER STRØM!

Et minne om vårt liv ved Vestfjordens strand,

med takk for hver vennlig tale

og hilsen

fra

forfatteren.

FØRSTE KAPITTEL

Vendt mot syd, var til høyre en langbratt mektig ås. Bakom denne blå fjell. Til venstre en naken skrent; mange vannfosser nedover. Skogen var i løvspretten; den sendte god lukt med vinden til alle sider, og minte en om liv i en løvsal.

I flere uker var det ikke kommet regndråpen, allikevel spådde landmannen godt år. Akrene var oppløyd, men ikke tilsådd. Jorden var varm av solskinnet.

En bred vei skar dalen i to. Det gikk en aldrende mann med hendene i bukselommene og røkte en svartbrent krittpipe. Stor og før var han, på hodet bar han rødhue, den pekte fremover. Nu og da stanset han og gjorde betenksomme nikk med hodet, stundom nedover mot akrene, stundom oppigjennom lien. Han tenkte visst så halvveis å stikle opp akerrenne, det trengtes i varmen, og lot seg uten svær vanskelighet gjøre. Det var nok dette han grundet på, idet han ofte vendte seg ende om, og pustet det stadig følgende muldstøv som oppsteg av veien, bort.

En halvvoksen, barhodet gutt gikk fort efter ham. Et stykke fra, ropte han:

«Far! Eilef Kveen venter på deg.»

Faren svarte ikke, men tok seg frisk tobakk; han og sønnen gikk. Ved dørhellen stanset han, så ennu engang på akrene nedenfor og gikk inn. I kjøkkenet stanset han og sa lavt:

«Er Eilef Kveen her nu, så trøste og bære meg», så sønnen inn i ansiktet og gikk inn. Sønnen fulgte.

«God dag Per, takk for senest!»

«God dag!» svarte han bare.

Stunden efter sa den fremmede:

«Jeg skulle til deg nu, Per, og forsøke det samme som sist. Jeg har nok lykken bedre idag».

Per så ende ned og tygget ivrig. Stunden efter sa han, men så ikke opp:

«Ja, nu forstår jeg det ikke, Eilef! Om jeg sier du går måfåten, så er du vel ikke fornøyd med det?»

«Nei, Per! Er det nu vett i deg, så kan du ikke snakke meg rundt flere ganger. Jeg synes nu at jeg har biet på de stakkars skillingene som ingen har villet gjort, jeg».

«Du har det, Eilef; du har det».

Per gikk ut i kleven. Der lå hans kone omviklet av noen gamle ytterklær, blek og mager. Ved siden lå et spedbarn og pattet. Per satte seg på sengekanten og bet neglene, likesom for tankens skyld. «Nei nu Thora er det ingen råd, Eilef Kveen må få Borken».

Thora sov. Per grep henne varsomt i hånden.

«Thora!»

Hun sov.

«Thora min! hør på meg nu».

Da våknet hun, så opp og smilte.

«Kunne du sove, slik som han gråter?» spurte han.

«Ja. Jeg blunder efter fire døgns vakt», svarte hun og gned øynene med den andre hånd; Per holdt én.

Da blinket Per litt og sa:

«Nei, Eilef har krav igjen, han. Han må nok få Borken».

Da vendte hun seg om, sukket tungt og sa:

«Stakkars Per! Uten hest – all våronnen!»

«Å, for den saks skyld, så – –; men det er så underlig og trangt når en skal ta grimen av dyret – på gjeld. Verst for deg; du kunne hatt det bedre!»

«Nei, da! – Men nu snart skal jeg få det godt.»

Han forstod hva hun mente og sa klagende:

«Enn ungen! og altihop – altihop!»

«Den tar nok også Vårherre!»

«Nei. Ikke søndagsbarnet får han. De bringer lykke.»

«Vi kan ikke nekte ham den, vil han ha den.»

«Han tar den da visst ikke.»

De satt en stund uten ord. Så sa Per:

«Han får få Borken, da.»

«Får vel det. Vårherre gir én igjen.»

«Ja, da!»

Han gikk. Den fremmede var utålmodig.

«Montro det blir ende på dette skillingkrevet engang?»

«Du får vel få hesten. Den blir tre fôr til sankthans. Det er gild gamp, den Borken.»

«Borken?» gjentok Eilef som et spørsmål. Borken! Nei Borken og en sau attpå, var det vel du mente.»

Per så på ham, byttet tobakk og sa langt:

«Jeg mente Borken, Eilef.»

«Ja Borken og en sau, så – –»

«Vil du ha Borken, Eilef?» spurte Per; dette var den største stivhet han hadde hørt om.

«Og en sau. Alt ihop blir, – la meg se –, akkurat 28 spesier, når vi regner 25 for hestlørven – mer er den ikke verd – og 3 for lamungen.»

«Du venter til i morgen på det, vel?»

«Å, ja,» svarte han langt.

Han gikk til døren, vendte seg om og ble stående. Han tyktes ville si noe, men turde likesom ikke; kanhende han var redd for å krenke og såre. Men han vant over brytningene, tok seg opp og spurte halvlangt:

«Jeg kan vel stole på deg Per?»

Per svarte ikke; han så ikke opp heller; han bare gav trekninger om munnen. Rent uhyggelig i øyelag og aldri stod han opp og så Eilef inn i ansiktet med sterkhet, idet han sa:

«Jeg kjenner den som gav løftet!»

Da gikk Eilef, han var viss: Per var den som lovet.

Per satte seg ved vinduet og så grundende ned på akrene nedenfor. Han stirret og stirret; øyet ble stort; han blinket meget sjelden. Med den ene hånd knyttet på kneet; den annen trommende på en salmebok med lærpermer, som lå oppi vinduet, satt han der og likesom koldstirret i en høylaget villhet hvor alt småtteri hadde veltet seg sammen til et stort og mektig hele; helet så han selv på; rommet utenfor dette var intet, tyktes han; det var skygger, – den ene stråle skulle nok skaffe lys, – den måtte komme fra det mektige hele; det gjaldt om, å få den – kun ved kamp, omtanke, grubling – og atter kamp, og – han hadde dag i natten!

«Du går vel til Sulheim og spør husbond om han vil kjøpe Borken, du Thor?»

Thor kastet limeris og kniv og stod ferdig til avgang og løp. Han lystret alltid far sin, når ikke moren bad om det stikk motsatte; da så han gjerne, helst faren, men også alt – alt bøyde seg og efter.

«Der! ta huen min, Thor. Si ham, at vil han ha den, så får han komme straks og se den.»

Sønnen gikk. – Per kom atter inn i samme tankegang; han så også nedover akrene; nikket nu og da, men blinket ikke. Stundom beveget han munnen, men ikke en lyd kom; han bare så – og tenkte. Så gikk han inn i kleven. Den lille skrek og moren sullet. Hun så blek og forgrått ut.

«Er han gått?» spurte hun.

«Ja, han er gått.»

«Så;» og hun likesom åndet litt lettere.

«Han vil ha en sau attpå Borken,» sa han.

«En sau attpå;» og hun sukket.

«Men før skal Sulheimsmannen få den; han er en mann med hjerte han.»

«Ja, jeg har tenkt på noe gammelt – –.»

Hun holdt atti og likesom gav seg i frykt og påheng, men kom med en annen efterlåt:

«Han er så stø, han.»

Per satt en lang stund og så på henne. Han likesom grep det hun slapp, men tok – intet. Så bøyde han seg ned, lenger ned; han kysset henne. Målet skalv, da han så sa;

«Stakkars Thora!»

«Nei rett du plagelige Per,» sa hun og lo, det skulle være litt spøk fra henne, det, stakkar! Hun strøk håret fra øynene hans.

«Nu må du spise det fattige slaget du har, Thora min. – Det gjør meg rett så inderlig ondt for deg, som var så snill og skulle få det så dårlig!»

«Holder du av meg, som i gamle dager, så kjære si ikke det.»

«Bare fattigdom og skrangel! –» vedble Per med sitt, dette eneste enn hans. Han gråt som et barn, når det har skåret seg i fingeren.

«Nei, holder du av meg, som dengang du sprang barbent over sneen efter det brevet mitt, – så må du ikke gråte.» En stund stille; så sa hun:

«Jeg kan være stolt av en slik mann.»

Da gjentok Per, «stolt», smilte bittert, reiste seg ende opp fra sengen, gikk til døren, så langt på henne – og gikk.

Hun ventet og ventet; ingen kom. Da tenkte hun svært der hun lå; tanken løp spissrot; den ene hevet seg over de andre, men dalte igjen – hun tenkte på ett. Hun var selvbevisst at hun såret Per, men først efter. Da kunne hun ikke annet enn skjelve for en anelse – en gruelig anelse, som hentet støtter fra det øyelaget til Per, da han skred over dørstokken: støtte fra bitterhet! Det gjorde henne matt, så urimelig rar for brystet og hodet. Hun ble sykere, med etslags avsinn eller overlag avillsinn stod hun likesom ferdig til å møte alt – alt; hun forberedte seg, hun, komme hva som vil, sa øyekastet og den knyttede neve; – jeg kommer også!

Stunden efter hørte hun en komme. Da kom det likesom hull på byllen og – så gråt hun! – Det måtte være fremmede; ti det kjentes for fremmed mål som ble kremtet med i stuen. Da pakket hun lørvene godt om seg; hun la de heleste og peneste opp. En fremmed kom inn gjennom klevedøren. Det var Sulheimsmannen.

«Freden!» hilste han.

Thora ble akkurat som maktstjålen; hun ble lammet. Slik forandring, og det i slik snarhet! Hun svarte «takk,» med lavt mål.

«Er Per hjemme?»

«Ja –. Han gikk ut –. Han kommer vel snart.»

Hun ble lavere og lavere; i slutten neppe hørlig. Hun strevet med noe riktig stort. Det måtte vinne over henne.

«Det var om Borken vi skulle treffes.»

Han fikk intet svar. Hun lå med åpen munn; øynene lukket.

«Du ser avkreftet ut nu, Thora.»

Hun sov visst, tenkte han, og kikket borti sengen til barnet. Det sov også. Thora var så blek at han nesten reddedes; tilmed lå hun med gapende munn.

«Er det ondt på ferde?» spurte han sakte.

Da kom sønnen inn.

«Hysj, Thor! Mor din sover.»

Thor gikk sakte borttil sengen, kikket borti og lyttet.

«Død!» pustet han og gav et hjerteskrik fra seg – et rop, en tale fra sjelens innerste; en tale om hva han mistet! Han hadde sagt sant. Det riktig store, hun holdt stangen – vant. Thor seg ned på sengekanten. Moren dro en lang pust og – døde! Midt i nøden, midt i ulykken og smerten – så Thor opp mot taket, foldet hendene og bad:

«Til himmelen i Jesu navn!»

«Amen!» sluttet Erik Sulheim og bøyde hodet.

«Slik stille død har ikke spurtes det jeg vet her omkring i grenden,» sa Erik. Han tok en lommeduk, la den sammen og knyttet den varsomt om hodet hennes.

«Nu, Thor»! Ta nu du en salmebok og legg over bringen; hendene har hun foldet før – så har vi gjort det vi kan gjøre.»

Thor gikk gråtende, – gråtende over et uberegnelig tap, å beregne var bare misgrep –; han lette, men fant ingen, sa han.

«Et annet gudsord, da!»

Han lette, men fant intet.

Erik tok av sin lommebok et blad og skrev derpå med blyant:

«Til himmelen ved Jesunavnet og – amen!»

De gikk ut; Thor med sin skrikende bror, spedbarnet i sine armer.

«Hvor er din far?» spurte Erik.

Han visste det ikke.

«Gå opp til Inger med ungen; jeg leter opp far din jeg».

Thor gikk. En tung marsj var det; den tyngste han enda hadde gått. – Når man går den gang Thor gikk, da skulle man føle at han ved tap var blitt tung, så over all måte tung. – Han tysset og sullet broren gjennom tunghet og tårer.

ANNET KAPITTEL

Det led til kvelds. Enda var ikke Erik Sulheim hjemkommet. Inger, konen, bad Thor gå nedover mot hjemmet og se efter ham; hun var urolig og overstelt av barnet og historien om Thoras død. Hun ville ha Erik attmed seg for hjelpens skyld; ikke synets.

Thor gikk. Da han kom nedpå bakken så han en mann komme oppover med noe langt i fanget. Thor fikk en anelse – en rar slutning. Tankene slo slag for slag til seier eller tap og holdt tause råd. – Mannen var Erik. Nærmere og nærmere. Da så han at anelsen var sannspådd; den brøt jo ut av tankesky, som forårsluftningen og gjorde bakgrunnen ren, – feide den, som stormnatten solskinnsstunden.

Da han så at det virkelig var faren som Erik trasket oppover med, stirret han målløs på en flekk; han fulgte ikke de kommende med øynene, han bare så på den flekken, han først så dem tydelig. – Så stod han til de var kommet ved siden av; da sprang Thor med svære hopp bortover.

«Thor! Far din er død!»

Da satte Thor seg ned, vrengte med øyet og tok til å strigråte. Det gikk opp for ham hva han hadde mistet: far og mor på én dag; – han selv var 15 år; broren noen dager –; ene og forlatt – forlatt!

En lang stund; men han sa intet; han bare gråt.

Da Erik bad ham hjelpe seg med den døde, stod han kjekt i været og tok faren på armene til løp oppover moen. Det gikk så lett for ham at Erik endog hadde møye med å følge tomhendt. Det så sådan halvten ut til at farens krefter ved døden hadde forent seg med sønnens. Han svettet ikke; pustet lett; men da de var kommet til dørhellen stanset han, lot faren, som nu allerede var begynt å stivne, på kneet, rettet seg opp, dro en lang pust og spurte halvhøyt:

«Hvor fant du ham?»

«Hjemme på låven.»

Han satt en stund.

«Hengt seg?» neppe hørlig.

«Ja!»

Da mørknet ansiktet og brystet hoppet ubendig. Han grep fatt i klærne og ville hive liket nedover bakken. Da skrek Erik:

«Thor! Thor!»

Han grep seg igjen og roedes litt. Så bar han ham stilltiende inn, la ham på høysetebenken og gikk til døren.

Han ble spurt:

«Thor! Hvor skal du hen?»

«Hjem.»

Han gikk langsomt, slingrende, med støpte skritt, med svær tankegang og grubelering, ned over bakkene, nedad hjemmet til.

Fra den dag av, hadde ikke Thor alt vettet. Han tok seg til å rangle gård om gård og var ikke stadig nok til å være hos én mann og arbeide for føden. Han dugde til ett: å klatre i fjellet og hente tilbake småfeet, når det hadde forvillet seg opp i pynter som de ikke kunne komme ned fra. Han var alltid villig til det slags verv, og til hjelp ved et knipetak, hvor han heller ikke sparte seg; han hadde også efter alder og størrelse ualmindelige krefter. Men i hjemmet var han ikke kommet siden han mistet foreldrene. Han var alltid fåmælt; talte kun, når han ble spurt; og når han ellers ble tvungen. Gårdparten, som hans far hadde, ble auksjonert bort og gjelden betalt. Et overmål, en liten sum, tilfalt begge barna som arv; men Thor nektet å motta noe. Han sa at det skulle være brorens.

Den dag da begge foreldrene var begravet, skulle en kone ha hørt Thor synge en salme oppi fjellet. Men noen sa at Thor ikke var i fjellet den gang hun hørte det, men i bygden, – andre sa at en budeie, som lå oppi seteren, også hadde hørt en synge, men kunne ikke kjennes ved målet. Nok er det at Thor var i fjellet om morgenen, men i hjemmet ved middagstider samme dag, faren hengte seg. Da fant han den salmebok som han forgjeves hadde lett efter før om dagen. Den tok han; den lå på morens bryst. Hvorledes den var kommet dit, er ikke greit å skjønne, dersom ikke faren hadde vært i stuen og sett konen død før han begikk selvmordet. Thor hadde nu sin egen mening, såvel om farens selvmord, som denne sak. – Senere hadde man, ved å liste seg innpå Thor, ofte truffet ham syngende, dog så lavt at ingen ord hørtes. Han var nu engang blitt det han var, han!

TREDJE KAPITTEL

Per og Thora var begravet i all stillhet. Om kvelden satt Erik og Inger i stuen og pratet om ditt og datt. Så – måskje tilfeldig eller med overlegg – gled det så smått utav Erik, at han i ungdommen hadde likt Thora og fridd, men fått nei. Derfor var det nu hans mening, å ta barnet og oppfostre det, likesom for, å gjøre godt igjen det at han, når han hadde hatt snitt for det, hadde latt små stikkord falle om mannevalget hennes, især, når hun selv hørte det.

«Ja, vi er jo barnløse folk,» mente Inger også; – «så kan vi jo trenge en, som kan hygge alderdommen vår også.» Så ble det da bestemt. Og pengene som gutten fikk til arv, skulle innsetttes i en bank, «så kunne tussiluren få godt av dem.»

«Men du! hva skal vi kalle ham?» spurte Inger.

«Ja, det blir din sak.»

«Han er et søndagsbarn; et skikkelig navn må han ha.»

«Ja, ja!»

Hun stod en liten stund.

«Han må ikke kalles opp efter foreldrene, Erik.»

«Nei, nei.»

«Bjørger?»

«Ja, du har skaffet navn; jeg faddere.»

Så kom dagen. Bygdens beste folk var med i laget, og blant disse, igjen de beste til faddere. Da presten nevnte: Bjørger, stakk folk hodene sammen og hvisket. Det var noe så riktig rart med det barnet! Da presten med bok i hånd stod og leste, lo det og ville gripe boken, og når det gråt, var det ikke mål som til et barn, men som en voksens gråt, når den holdes igjen. Gamlingene hadde sin mening om gråten og hele barnet, og det var nesten all deres snakk om allslags merker og tegn, iallfall i langsommelige tider efter. De gav akt på allslags mine på barnet, og hvorledes det holdt seg.

På Sulheim fikk det nu hjem, der vokste det opp og trivdes godt også. Det var urimelig snart til å ta efter og efterligne; da det var året snakket det ett og annet ordet og kunne gå krakkimellom. Selv folkene, Erik og Inger, hadde slik hygge av barnet at det var nesten all deres snakk hvorledes de kunne få det til å se litt mere ut enn andre folks barn. Kom det en kone til gårds, så måtte barnet på fanget. – De var alle ens om at av den guttungen måtte det bli noe stort og rart.

De gamle gav ord titt og ofte som Erik og Inger tyktes var underlige, og slike lå de da og tenkte på utover ensligheten og roen om natten.

«Hørte du, Inger; hva Paal Bjørktejgen sa om ungen?»

«Ja,» svarte Inger; hun hadde hørt det.

«Tror du noe på det?» spurte han igjen.

«Enn du; som er en belest mann?»

«Å –,» svarte han langt og stoppet snadden for siste gang den kvelden.

«Slik skalle, som han har!» sa Inger; hun likte ikke å ende pratet om gutten straks. Hun så på skallen hans; barnet lå i armløkken.

«La oss sove nu!» sa Erik. Han ville ikke høre mere om den skallen; det var så mange som hadde ytret seg om den, og han måtte få tid til å tenke unna efterhvert.

Han gråt sjelden, Bjørger; men når han gråt, da var det som en voksen, som hadde hjertesår. Når så det gamle folketyet hørte det, rystet de langt på hodet, sa: «sår gråt! sår gråt»! og mumlet noe mere, som hadde et drag av spådomsevne og alskens forutsigelse, småtteri og skjønnsomhet. Men når han lo og dro dem i skjegget, så sa, de: «Ja, le du, le du, gutten min! Tidsnok får du våke og gråte!» Og når han stupte og slo skallen sin, så sa de noen, for Erik og Inger rent uforståelige ord, som: «han banker inn alt det store! Bare det nu holder seg og ikke går ut på en annen kant!» Alt slikt var ikke greie ting å tære på for Erik og Inger; men når de så i skumringen henad kveldsstunden gav seg til å tenke på saken, begynte de, kan hende, å forstå ett og annet og få seg en egen mening.

Så var det en kveld, at Erik igjen spurte Inger om hun «trodde det». – Hun lå lenge, så sa hun bare:

«Enn du?»

«Å –,» sa han igjen og gren; – «la oss nu sove!» Han ville ikke være den første til å sette mening i ord.

Thor hadde ikke vært innom hos broren eller sett ham, siden den gang, for 4 år siden, han bar ham oppover bakkene. Han gikk sjelden forbi Sulheim; dess oftere var han nedi gamle hjemmet. Han likesom tyktes godt om seg dernede, når han bare fikk være på den låven hvor faren hengte seg. Der kunne han da sitte lange stunder og bla i salmeboken sin; stundom sang han; men da fikk konen ondt av å høre på ham, for da var det slikt underlig, ukjent mål i ham. Derfor ble han jaget ut av låven, og han var ikke den, som stred imot, dertil var det forlite ondt i ham. Det ble da straks satt lås for låven; men enda ville folk vite, at han var der, når folk sov; ti hundene var så slemme til å gjø og holde spetakkel der, visse netter. Mannen på gården hadde da mange ganger vært ute og bortmed låven; gå innpå, turde han ikke riktig: Thor var han ikke mere enn som passelig dristig med; men hvergang han var kommet utpå dørhellen var hundene likesom fjetret; de stod og koldstirret på ham, så han ble ganske hustrig tilmote, og så har han måttet be seg gud ivold, og gå inn igjen; men når han så var vel inne så fikk hundene mål igjen, og slik holdt de da på til utpå morgenen. De hørtes sist oppgjennom åsen, og høyere og høyere bar det til de tilslutt ikke hørtes; rett som om det var en de satte efter. Mannen tyktes det var rent uhyggelig og konen påstod at enten var det faren som gikk igjen eller sønnen, «han Thor, som kunne gjøre seg usynlig». Mannen bemerket da stundom alvorlig at slikt «var galmanns tro»; men ble stedse drevet igjen av konen med:

«Ha! Du tør jo heller ikke, mer enn andre, gå innpå låven.»

«Nei! Han Thor kunne jo renne like lukst i strupen min og kjøve meg før jeg fikk blinke.»

«Ja, så får du gjøre det attpå,» rådet hun da til.

«Forsent å spare når koppen er tom,» svarte han oftest.

Hun stod på sitt, at enten «gikk faren igjen» eller Thor kunne komme inn ad lukkede dører, altså kunne gjøre seg til ingenting. Han, mannen, ville, men kunne ikke overbevise henne. Han var ikke «mektig i ord og form og takt,» han.

«Nu vet jeg at jeg har rett; men nei, om jeg kan prate deg overende i troen.»

«Så går du deg selv overende i den,» svarte hun og lo.

FJERDE KAPITTEL

Da søndagsbarnet var seks år, mente Erik det burde lære abc-en, og endog, mens Bjørger var ute, snakket han til Inger om det.

«Det slipper du, far, for han kan den,» svarte hun.

«Kan den?» Han stirret, Erik, likesom til en nyhet.

«Ja. Vårherre han vet, hva tid han har lært den; men kan den, gjør han.»

Så måtte da Erik ha syn for saken, og Bjørger inn da. Det var sant, ABC-en kunne han og litt av katekismusen attpå. Så ble da Erik bare sittende og koldstirre på skallen hans, for den var høyere og bredere enn hans egen.

«Ja, ja!» sa han bare; – «Gud fri vettet ditt, så begynner jeg å tro, det Paal Bjørktejgen sa.»

«Jeg også,» svarte Inger fremi.

Men den kvelden kom Thor tilgårds. Det var seks år siden han hadde sett broren. Han kom slingrende og fremlutet oppover moen.

«God kveld!» sa han.

«Takk!» svarte Inger og fikk et sett i seg; – «er slikt storfremmed ute og går;»

«Hå – å!» Han gløttet på broren.

«Kom hit, du;» sa han og rettet hånden frem.

Bjørger gikk.

«Hva heter du, da?» spurte Thor.

«Bare Bjørger.»

Thor løftet ham opp på fanget og Bjørger satt stille.

«Bare Bjørger,» gjentok han.

De satt en lang stund. Da så Thor nedpå skallen hans og sa lavt:

«Kjenner du meg, da Bjørger?»

«Nei!»

«Å, nei, det er vel så det!»

Da gråt Thor, der han satt, men bare sakte, og strøk broren på håret. Da kom Erik inn.

«Er Thor uti grenden og idag?»

Han rettet seg, Thor, satte broren fra seg og grep Erik fast i hånden, idet han tørrmumlet:

«Takk for senest!»

«Lenge siden, Thor.»

Thor satte seg igjen, karvet i pipen og fikk ild. Så satt han en lang stund, nok bare og tenkte. Slik var hans måte å være på: betenkt og omsvøpt av stillhet og blidspenthet. – Øynene hang ved Bjørger; blinket ofte. Så sa han til folkene:

«Han har det godt, han,» og pekte bortpå broren.

«Å! – Kanhende anker vi ikke på, at vi gjør det godt for ham.»

«Bra!»

Han fikk slikt hastverk: pipen i lommen; huen i hånden; han selv til døren. Erik bad ham bli men det hjalp ikke; han måtte til Øvre-Øi, sa han, og hjelpe mannen med en stenmur. – Før han gikk knipset han broren i skallen og ymtet om, at «når vi nu treffes, så er du vel stor gutt, du Bjørger.» Broren smilte og så efter ham i vinduet.

«Hvorfor gråt han?» spurte Bjørger.

Nei, det kunne da Erik slett ikke gi beskjed på, han.

Dag for dag fremover i tiden. Kanhende med vel lite avveksling i huslighet og menneskebytte for en som trengte det, fór tidene og malte alder i ansikter og figurer: gjorde eldre.

Bjørger kunne lese, det gjorde han også; han snøste opp hver en bok, hver en avis. – Så sa da Erik en dag mest for spøk at Bjørger skulle på skolen. Ja, det trodde Inger også. Og hun til da, å stelle klærne istand. – Gutten så med lystne øyne til «Forklaringen» som han hadde kjøpt. Den fikk han da også, men først måtte han utholde en eksaminasjon av Erik med «Bibelhistorie» og «Katechisma» attmed seg. Han kunne «sannelig meget», og Erik ble sittende bare og glane på denne «velsignede» skallen hans. –

Så bar det til skolen en dag sist på sommeren. Det ble sett efter ham; han var ikke som andre skolebarn, hoppende og skratlende; han bare så ende ned; grep stundom om bøkene; men så ned igjen, rett som en student med alskens lærde problemer i skolten – eller kvelden før eksamensdagen.

Erik sa, da han gikk ut:

«Var gutten bare 8 år.»