Knut Hamsun

Livsfragmenter

REBAN

1

Slit og slep har gjort deres øyenlokk tunge, deres ånd søvnig. De sov, sov midt i en mors skjød, men deres ufølsomme natur kunne ikke, ville ikke erkjenne, at hun hadde vennehulde armer, at hun hadde et moderlig skjød, kunne ikke, ville ikke vurdere det gode, at det var skygge der bortom akrene og engen, i hvilken man kunne kjøle seg av. Stakkar, de var dumme, de var åndsforlatte! De lå på den speilblanke havflate og vugget seg i en båt – de visste dog ikke hva det var. De gikk – men med pustende og lammende fjed, oppom den lille nut, hvorfra en henrivende utsikt lå oppslått som en bok for ens blikk – men de så ikke, de hørte ikke, sansen var milevis borte. De vimset, av skjelven og varmen – nedover; og i dalen var blomster, men de kjente, visste – følte det ikke. De kunne svelge i nytelsen av saft og kraft – de hadde alt, men forstod intet. De forstod ikke å vurdere storheten, de følte ikke moder naturs vennehulde armer om seg, de forstod ikke at det å ligge og bade seg i solskyggen omgitt av trær med blomster til puter, mens en av småfuglene satt borti treet og trakterte av alle krefter med musikk – var noe fra hverdagslivet opphøyet, fra vante omgivelser avstikkende, på alt velgjørende! Deres øyne, deres ånd – var lukket!

Men jeg, jeg forstod det!

Jeg var traurig da jeg kom opp, men fro og livsglad ved nedgangen fra mitt høye stade. Jeg kastet «Ferdig» på ryggen og vandret – uten å få ørnen i min jakttaske.

Tilbakelagt omtrent halvdelen av veien stanset jeg, grep mitt gevær og spente hanen. Trærne braket og ble bøyet til siden, én måtte og ville frem, og det med makt – i en fart. Men jeg stod på post, komme hva komme ville, en kule i fjeset var løsenet. Jeg var fast bestemt på å fyre, såsnart jeg fikk øye på den støyende skapning, som for et minutt fikk meg til å dirre. Jeg måtte vente tålmodig. Men – hva var det jeg så? Et hode av – en mann, med grått hår, med blodig ansikt – men det var vakkert!

Jeg ble nesten lammet av redsel, da jeg ventet å få se et reve-, ulve- eller høyest sagt, et bjørnehode komme til syne, i hvilket tilfelle «Ferdig» ville gjøre sin makt og kraft gjeldende; men nu tok jeg i hanen og avtrekkeren – ikke for å trykke løs, men for å løsne hanen. Mekanisk slengte jeg igjen «Ferdig» på ryggen, og gikk – mot skikkelsen. Bange var jeg, og bange hadde jeg måttet se ut også, for han lo hånlig. Da hans latter lød så skrikende, skjærende, ondskapsfull at det gjenlød fra fjellets kolde vegger – et ubehagelige ekko – da ble jeg kalt til mitt rette […] Jeg var på vei til å bli vred, – men da våknet fantasien, da fikk den liv, da trådte den inn i sin rettighet og da manet den virkeligheten i bakgrunnen! Hva drømte den da? Om en ørn som slukte en spurv just da denne lå med sine beskyttende vinger om sine unger. Så ble jeg, som var den eneste som så det – vred, og ville sprenge denne livrøver i filler, og jeg tok sikte. Men da skrek det med en tordenstemme: «Velbekomme, – takk for byttet, en – to – tre –,» og jeg hørte en fenghette brenne av, derefter en uhyggelig skrallende latter enda verre enn den første, den jeg hørte i virkeligheten. Da ble jeg som efter en rus: vaklende, skjelvende og vrang i mitt indre – men jeg var i virkeligheten. Jeg så meg omkring. Da mintes jeg hvor jeg var og hvem jeg var – og hvor, hvem han var – en villkatt!

Nu gjennomskuet jeg hvorledes det hele var gått til: i min forvirring hadde jeg tatt sikte på mannen, og denne hadde rimeligvis villet komme meg i forkjøpet efter hans utskrekne ord å dømme, og det at kun fenghetten brente – vitnet om at han var fast bestemt på å skyte meg.

Jeg var så syk, hjertesyk, at jeg måtte gripe fast og holde meg opprett ved et tre for ikke å falle om.

Han lå, glodde meg like i ansiktet og gren. Best som det var, rev han et blad av sin lommebok, skrev derpå, foldet det sammen, og kom og stakk det i min hånd, med disse, med bestemthet uttalte ord:

«Vi treffes i natt, mellom 12 og 1, hos graveren.»

Derpå vendte han seg om, og snek seg med elastisk kropp, som en riktig utlært villkatt – bort, og det, på samme støyende måte som da han kom.

Jeg følte en isnen gjennomfare meg da han gav meg papirseddelen, og jeg følte et stikk gjennomfare meg, da han fastsatte stevnemøte med meg – i natt, hos graveren, hvis hus var et beryktet samlingssted for svire- og slagsbrødre; å skylde ikke eieren selv for, men sønnen, som drakk og brystet seg blant de gjeveste, fra lastenes side mest bekjente menn.

Jeg skylder sannheten å opplyse at jeg ikke tror hverken på «trollmannen» eller noe annet «overnaturlig»; men dette forekom meg noe mystisk og selsomt, å tenke seg en mann med min fantasi møte et sådant vesen som kommer farende som om en hel armé var hans forfølgere, og titter meg inn i øynene, ut fra krattet, rett som jeg skulle være et fett offer, mens den skrallende latter bevirker, at et par rekker store, hvite tenner kommer tilsyne, som lar en forstå at de duger, og – hva mon papiret inneholdt? Alt tilsammen var nu nok til å gjøre en mindre gal og redd mann fortullet i hodet.

Og fortullet var jeg også; ti først skjøt jeg mors vakreste og eldste […]

2

Det nyttet ikke: jeg tok meg over pannen, klødde meg i hodet og anvendte de mest probate midler jeg hadde; – men jeg visste ikke, jeg husket ikke hvem Reban Issi var, – jeg kjente ham ikke!

Efter å ha tenkt en stund, frem og tilbake, snek jeg meg lydløst og lyttende innad marken mot lyden, for jeg måtte, jeg ville se ham, ingen hindring skulle hefte meg!

Når jeg skremte opp fuglene som nu og da måtte bytte plasser, fór det gjennom meg: bare ingen lyd! Selv fuglene var uten skrik.

Stopp! en geværpipe rettedes mot meg, formodentlig for å feie mitt hode vekk.

Hurtig som lynet, rev jeg en gren av et bjørketre og ropte:

«Reban Issi! se her!»

Børsen sank. En stund stod han og koldstirret på meg. Han hadde sitt løse skjegg og grå parykk, som da jeg første gang så ham i skogen.

Han ropte over til meg – jeg lyttet.

«Fredstegn?» spurte han.

«Ja,» svarte jeg.

«Er hun da min?» spurte han igjen.

«Hun –, ja, jeg tror det nesten.»

«Hæh,» svarte han – «ikke Deres?»

«Venn –, la børsen synke og kom hit så vil De si meg hvem De er,» ropte jeg over.

Han gjorde så. Han rakte meg, til min store forundring, sin hånd; den var kold, men uendelig fin. På hans høyre ringfinger funklet en meget kostbar ring med en plate.

Måskje var det tilfeldig, måskje med overlegg han trykket på en stift, og platen oppslo et lokk som skjulte billedet av en meget skjønn kvinne.

«Vil De bytte?» spurte han.

«Vet ikke,» og jeg rystet på hodet.

«Vet ikke –, men hvorfor kom –, hvorfor ville De ikke skyte meg, da De dro meg i sikte?»

«Det var ikke min mening, Reban Issi, å skyte Dem, ikke heller min mening å sikte på Dem – det var blott min fantasi som – »

«Fantasi – ha, ha-i!»

Han tidde, men stod og koldflirte meg like opp i øynene. Om en stund sa han:

«Hvorfor kom De ikke til mitt værelse hos graveren – i natt?»

«Jeg vet ikke hvem jeg har den ære å være invitert av; forresten var jeg ikke passende.»

«Det hører også med til faget, redsel, pure redsel – ikke sant?»

«Tror De at jeg er bange Dem, da kan jeg si Dem at intet, nei intet i verden kan skremme meg.»

«Det tror De! – vil De la meg få Agnes, ingen annen ta henne, så er det så – eller vil De ikke så –»

Han hevet børsen til kinnet.

«Svar,» tordnet han – «eller De gjør meg avsindig! Innen jeg har sagt mitt navn tre ganger – vil jeg ha svar.»

Han begynte: sa sitt navn, én gang, to ganger og –

«Reban Issi!» sa jeg med rolig stemme – «vil De nu gjøre en så sort gjerning?»

«Tre ganger er det nu sagt.»

Han spente hanen og lot dens løp langsomt gli fra fot til hode.

«Ja,» ropte jeg, så presset av angst over at jeg ikke i det minste fikk si henne farvel – det kunne han da ikke nekte meg.

«Det var lovlig sent,» minte han – «men bedre engang, enn ingen gang.»

Jeg stønnet og pustet som en delfin.

«Det var pure redsel, intet annet! Hadde jeg ikke hatt «Regula» med meg, har De villet svart: «nei,» så høyt at Murruåsen har revnet, og slått opp en latter attpå.»

Han la geværet fra seg og vendte seg bort – jeg syntes han lo.

Et dyrebart øyeblikk, som jeg benyttet til å snappe geværet som lå på marken. Nu syntes jeg å være berget og ropte, nesten så høyt tungen ville: «nei.»

Han vendte hodet og tok efter geværet – men det hadde jeg!

Nu ble her, som man vel kan tenke seg, et rasende spetakkel. Men da det var på det verste, stoppet jeg det, med noen magiske ord:

«Vær forsiktig i Deres bevegelser, hvis ikke, vil De måskje eksplodere. Gå herfra så langt som veien rekker – så ja, gå baklengs; det røper et mot som nesten grenser til feighet, – rett så, om føye tid vil De nå Deres skyggerike – det er jo dit De må allikevel nu; for solen slikker de sovende i øynene nu, og sprer røken av fenghetten også – ja De forstår vel at det var den som De brente av da De ville gi meg – –»

«Ikke et ord mere» skrek han – «eller ved alle djevler, jeg skal – ja, om erkeengelen stod med et gevær i hver hånd skulle jeg –»

Han fór rasende inn på meg – men jeg, måtte spenne hanen. Da jeg var fast bestemt på – ikke å drepe ham, men såre ham i benet – dette var en nødvergekamp og jeg dro ham i sikte – falt han eller lot seg falle, nesegrus til jorden og «Regulas» kule fór hvinende bort i et tre som den kløvet et langt stykke oppover.

Han reiste seg opp, med en skabskratt og kom hen til meg:

«Nu er vi like,» sa han med triumf malt i hans trekk.

«Ja,» mumlet jeg.

«Og nu får vi se hvem som først går baklengs,» fortsatte han.

«Skal vi brytes da?» spurte jeg sakte, idet jeg nesten skamfull stod og plukket på min urkjede.

«Pure redsel – ha, ha-i! De er jokerrød like ned på halsen.»

«Det må være gjenskinnet av Deres egen skamrødme det,» sa jeg idet jeg satte avsted over stokk og grøft, som om hele legioner var mine forfølgere.

«Usling – feige tull – ikke et hår bedre enn en kjerring,» dundret det så det ljomet i fjellveggen […]

3

Han måtte endelig innom [sin] gård, omtrent halvveis, der had[de han] tøyet sitt, sa han.

«Tøyet», bestod i en svært stor og tung kasse, en kiste med kobbeskinnsbet[rekk] og en fiolinkiste, hvori han hadde gjemt den dyrebare «fjel,» som så mangengang hadde gitt ham fornyede krefter på skolebenken, og – minte ham så mangen god gang om Amalia gjennom «Amalia-valsen».

Vi kom til hans hjem. Jeg og han i en vogn, og hans kasser og kiste i en kjerre efter oss. I denne form kom vi til gårds.

«Å Gud velsigne deg kommer du nu da,» ropte moren, som stod og vasket en melkebunke.

«Ja nu kommer jeg, mor,» svarte sønnen og skalv av bløthet i målet.

«Men er det du?» spurte moren – «er det du, Reban?»

«Ja, visst er det meg,» og han lo.

Moren kom nedover, tok ham i armen og [grep rundt] ham. Hun gikk et skritt tilbake, [like]som hun var bange sønnen, men så stod hun stille igjen.

«God dag, mor!» sa sønnen alvorlig og tok hennes hånd.

«Jo, nu er det du,» sa moren med synlig glede – «å god dag, god dag, velkommen hjem igjen.»

Så kom faren og søsknene ut. Og her ble nu en hilsen og kommers uten måte. Så skulle vi inn. Sønnen bad om å måtte få med seg den store kassen, det var noe han var så redd for. Faren og Harald tok kassen med seg.

«Det må være tungt slag?»

«Ja det er metall.»

«Hva sa han det var?» hvisket faren til Harald.

«Metall,» svarte Harald.

«Metall, metall, – det var et rart navn.»

«Å, det blir nok ikke det rareste.»

«Å nei, det vil jeg nesten gå god for.»

«Ta kassen bent inn i stuen,» bad Reban […]

4

Der var mangen gamling som stod og glante på ham og som riktignok gjerne har villet hatt seg en passiar, men de turde ikke: det var så stor forskjell på ham og de, og dog stod han og pratet med gamle Åste-Marit som slett ikke var bedre enn de; det måtte være en gemen, men rasende lærd mann!

Men mellom de gamle trengte småguttene seg frem, så på Reban Nigård hele tiden, ønsket seg hans hode, hans klesdrakt, hans briller, men fremforalt hans hue, med dusken i; mens de mumlet av lutter fremtidshåp: «Nei, jeg vil også til byen!»

Sladder-kjerringene la merke til, at han ikke som «andre sprader» la vinn på å fremheve sin blankeste side; såsom f.eks. å ha hendene i bukselommen, sette den ene foten fast, mens den andre bare småspente altimellom, hale uret opp og se på hva det led – men snart, som om man brente seg; lage det så at man fikk anvendelse for en en hel del snurrige, for hverdagsfolk aldeles uforståelige ord; vrikke med hodet og peke med fingrene. Men det var disse brillene og huen med dusken de ikke likte og som de måtte sammensnede en historie om. Det het da – også senere for spøks skyld: «det er vel brillene som har gjort deg fremsynt» eller «han så med fire øyne» eller – dette er egentlig Åste-Marits utsagn: «han så formeget med bare øynene, derfor bruker han glassøynene til skygge.»

Men – han står enda ved kirkedøren og venter på foreldrene og søsknene. De kom, men efter disse kom – Amalia. Så vakker som Amalia nu var, hadde han aldri sett henne. Håret hadde hun opprullet; haken hadde hun en liten kløft i, og dobbelthaken hvilte på en snehvit linning, som var brettet utover kjolen oventil – rundt halsen; den litt oppadbøyde nese og de skarpe, nu spillende øyne, gav det hele ansikt et yndig, livfullt uttrykk, som dro – dro i Reban.

«Får jeg se deg oppi Rabben i kveld?» hvisket hun idet hun tok hans hånd. Han så stussende på henne og tenkte: hun har jo engang sagt nei og har jo – –

«Ja.»

Så kom hennes brudgom, en brunøyd, vakker student, som tenkte på å fortsette og gjøre Amalia til frue.

«Vi går vel?» sa han til henne – og de gikk; men hennes blå øyne sa tydelig av tvang!

De møttes med bankende hjerter, hjerter som var ferdige til å sprenge deres bryster: det var noe usedvanlig.

Han kom oppover Rabben; hun var der allerede. Han tok huen av og kikket oppover, – der satt hun: hans mål, hans kjærlighet! Av unnseelse plukket hun på sine lange fletter, mens hun nesten ikke turde se nedover; hun satt på sprang til flukt som en skremt hare, som dog så en hindring foran; – hennes hindring var – Reban, som dro!

Hun kastet flettene bakover og beredte seg. Nu hørte hun åndedrettet; han var nær; hun stod opp og så nedover. To–tre skritt oppover og – han var hos henne. Når hun så ende ned, turde han se opp, på henne, og han så at hun var vakrere enn hans Laura; men om hun var så god, – ja, det fikk han se!

Han sa ikke et ord; hun heller ikke, men så ned. Så tenkte han med seg selv: engang må det skje, – og han spurte:

«Hva vil du meg, Amalia?»

«Angre,» svarte hun om en liten stund, men så bestandig ned.

Han så borti småbjørken og sa:

«At du svarte nei?»

«Ja!» hvisket hun neppe hørlig – og så opp. Ah, de øyne, – de dro!

Nei, nu var det umulig å styre seg, og han tok omkring henne, fikk det første, – men tok det annet – kyss.

«Sa du sant, Amalia?»

«Men jeg tør ikke!»

«For en bedre?»

«For en sterkere.»

«Hvem?»

«Du, Reban!»

«Bedrøv meg ikke; jeg er så glad – så glad, Amalia!»

«Over?»

«Kan du spørre om det da, slik som jeg elsker deg –»

«Kan du det?»

«Å visste du det så –»

Han dro henne ned i gresset med seg. Hun strittet ikke imot, og – slik satt de.

«Men Knutsen?»

«Pytt sa’n Pål.»

«Er du virkelig min nu da, Amalia, tross alle hindringer?»

«Å, hvor godt jeg liker deg Reban.»

«Fordi jeg skal bli lensmann?»

Det hadde en lei virkning.

«Jeg tilbakekaller spørsmålet!» måtte han si straks efter:

«Men er du min nu da, Reban, tross alle Laura’er,» og hun hellet seg til ham.

«Tross alle Laura’er,» gjentok han og så tankefullt ned over skrenten. «Ja – Amalia, men la meg få elske den gode, min egen avdøde Laura!»

«Fordi hun var bedre,» sa Amalia litt kvast.

«Nei, men fordi hun skaffet meg min egen, søte Amalia,» og han klappet henne på kinnet.

«Den har jeg selv skaffet deg,» svarte hun.

«Nei – hun, ved sin død.»

«Jeg er altså noe som kan settes i stedet for – et annet.»

«Nei – du er ene.»

Han gav henne det dikt som han hadde skrevet til henne. Øverst stod det: «Håpet varer.»

Hun leste det og lo.

«Hvorfor ler du, Amalia?»

«Av glede!»

Hun hadde lest det.

«Som sterke hjerter kan bøye,» gjentok hun spørrende.

«Mitt,» imøtekom han henne.

«Er ditt hjerte sterkt, Reban?»

«Kun to har bøyet det!»

«Hvem er det?»

«Laura og – Amalia.»

«Denne Laura; – har du hennes billede, får jeg se det?»

Hun fikk det. Nederst på, stod med en letthendt damehånd skrevet:

«Laura W…. – R. G. Nigård.»

«Ja, hun var smukk.» –

«Ja,» og han tenkte på den gangen hun gav ham billedet og da hun sa: «Hvor søt du er, Reban!»

«Jeg tror det er best vi skilles, jeg Reban’en min!»

«Nei, aldri! Hva skader Laura som er død og i støv?»

«Meget, Reban!»

«Hvor ustadig du er; – hva kan hun da skade?»

«Blir du heftig Reban?»

«Fy Amalia – si slikt! Svar meg nu.»

«Farvel Reban!» Hun stod opp, lot billedet av Laura Windern falle ned på marken, så engang langt stivt tilbake på Reban og gikk nedover Rabben.

«Amalia da!» ropte han efter henne.

Hun gikk – og gled nedover.

«Amalia, Amalia da!»

Hun stanset, men så ikke opp.

«Kjære, kjære Amalia! Gå ikke fra meg på denne måten!»

Da så hun opp – og lyttet.

«Hør hit Amalia!»

Hun så ham like opp i ansiktet, der han stod oppe på floget.

«Vær min, og jeg – er din!» ropte han så det ljomet i åsen.

«Vil du glemme Laura?» ropte hun tilbake med en dirr i stemmen.

«Det kan jeg ikke, – men jeg er din!»

Hun vendte seg bent om og lot seg gli ned – og ned, og var snart nede på sletten.

Han stod igjen som en statue, stirret ufravendt og uten å blinke ned på sletten og med billedet av Laura Windern i sin høyre hånd.

Da hun var kommet til de siste trær borti kanten av sletten og nesten forsvant, – spente Reban seg godt fast og ropte så det svarte i mange fjell og han selv rystet:

«Amalia!»

Hun stanset med oppløftet fot og lyttet.

«Farvel!» drønnet det søndersviende; – men hun lo og – gikk.

Han ble stående stirrende, på den prikken hun ble borte og kretset luften i et – farvel!

«Hvor er Reban?» spurte gamle Øvre-Nigards-mannen, da de satt ved aftensbordet.

«Han er oppå Rabben,» hvisket hans gamle kone og smilte.

De skulle legge seg.

«Han blir lenge,» sa han igjen. Han lå men fikk ikke sove.

«Jeg vil ut og se; – hundene gjør så.»

«Ja gjør så,» svarte konen.

Han kom inn igjen.

«Jeg syntes en ropte så stygt,» sa faren og rystet.

Han hadde ikke fred og ro, gikk hen og vekket Harald og bad ham komme ut. Han var så urimelig glad i Reban at han gjerne kunne ha stått og sett på ham lange stunder og – dessverre, han fikk se ham! Som han ventet på Harald, fikk han høre et fælt rop – som torden. Han fór ut til konen.

«Han ropte så fælt,» sa han, kritthvit i ansiktet.

«Du hører bestandig så meget, – hva sa det da?»

« «Farvel» – som en torden.»

«Og det var ham?»

«Så visst som jeg er til.»

«Du gjør meg redd,» sa konen og steg opp av sengen.

Men faren og Rebans bror sprang oppover Rabben og hvilte ut oppå floget. De så ham; han lå med ansiktet mot dem, utstrakt i gresset – og lo.

Faren skjønte sammenhengen og Harald fikk også som en anelse om et og annet; – men han lo, – det kunne de ikke forstå.

«Kom hjem nu, Reban!» sa hans far omsorgsfullt.

Sønnen lo, og stirret stygt på dem.

«Ta i – far, så skal vi ta ham med oss.»

«Hvorledes?»

«Hjelp meg, legg ham pent på armene mine, så skal jeg nok ta ham.»

«Det blir tungt.»

«Nåh, fort nu; – jeg tar deg oppå om det gjelder.»

Han bar ham som et svøpebarn; mens faren hinket efter.

«Du er vel uttært av lesning og grubelering,» sa Harald likesom for seg selv, – og han hadde rett!

Sønnen lå et helt døgn uten å ta mat eller søvn til seg, bestandig leende, lo til alt! Men mot morgensiden andre dagen, ble han litt mere lik seg selv, talte litt og klaget over tørst. Han ble lesket og så la han seg ned igjen, pakket seg inn i teppet og sovnet inn.

Han våknet først henimot aften, men under søvnen hadde han talt avbrutte setninger og ledd.

«Har du drømt?» spurte søsteren.

FRA DALENE

1

For dalens kvinne stiller mat og velvære seg som hovedbetingelse for livets lykke. Står hun foran kjærligheten, så er hun i virkeligheten kun gitt en oppgave i foreldrenes rettstavningslære, og står hun foran ynglingen, er det med sideblikk til hans gård. Kjærligheten, sett som sådan, er en verdiløs idealisme i dalingens bevissthet, og den ekte hengivenhet og troskap er en romantikk, på hvilken kun riddertiden og adelskapet har tatt privilegium. Ingemanns ånd, forsåvidt den er kjent, er enten salme eller eventyr, frakjent enhver oppdragende innflytelse på menneskelivet og av realisme og realister for evig viet til undergang. Det som ikke gir hva man kan ta med hendene, er ikke verd mannens arbeidskrefter og kvinnens aktelse; det som derimot i seg selv er eller kan omgjøres til penger, utgjør karakterens adel, følelsenes velde. Penger og penger: Det er i sin almindelighet vår tids og særlig dalingens trosartikkel.

Det er mørk natt. – Han står derute ynglingen med det vakre ansikt og de brede skuldre. Han rekker de øvre vinduer med stokken, han hopper ned av stigen – nu ser han opp. Han føler så vel at hans håp svinner i samme styrke som hans kjærlighet tiltar, dog fordi han venter henne frem, derfor kan han stå der så lenge, så lenge. Nu åpner hun vinduet og stirrer ut. Han kjenner en elektrisk stråle av hvis virkning han skjelver, – han synker nesten i kne og armene skifter i usikre og forlegne stillinger. Da hører han henne spørre ned: «Hvem er det?» Hun kikker efter hans gård og den ligger – i opphavet. Han sier sitt navn så stille, og dog er det hederlig, dog er det sterkt og skjønt! – Hun …. ja, efter dette står hun åpenbart og ser på været, det er nemlig en tid så tyst at han hører sine egne hjerteslag. Det første han derpå merker er at vinduet lukkes – for ham. Han setter seg ikke og drømmer seg opp til henne, nei, men han er personlig inne i den fredelige, fareløse og ringe virkelighet, at hjemmets hytte på farens plass ligger en mils vei borte, og at han selv må tilbake. Han gir seg god tid derute i gården foran vinduene; det er høsten blott og han fryser ikke, men han knapper frakken og kaster sitt hår tilbake, ser opp mot vinduene én gang og går. Da hører han foran seg – ikke så fryktsomme, listende trinn som hans egne, men faste, modige; han hører en velkjent kremten; der går en forbi ham; det ringler i hans urkjede, han er hvit i brystet. – Det følger én efter den store gårdmannssønn som ser at vinduet igjen åpnes, døren derpå, og at et gullsmykket bryst går foran det edleste hjerte.

Ved å følge sedvanen og livsgangen kan man uten synderlig skarpsindighet lære de samme forholdsregler både på skolebenken, i kirken og ved bordet. Storheten slår ifra seg idealiteten og omarmer sin egen selvfølelse. Gir man blikket fra seg til et utsyn på tilstandene overhodet, møter man dalingen i nedgang. Av den matte tankeflukt, den fortidlige modenhet, de beregnende bevegelser, den skumle, jevne treghet følger flat sjel, ringe menneskebetydning, fall. Mann imellom føres holdningsløse kamper, hvori faren er liten, slagene mindre, men seieren ingen, og menneskets kongelige krefter brukes i det rent menneskeliges interesse til kappløp for Gud, uaktet livet kaller med alvor og høyhet, med fager velde. Forståelse fryser sammen med enheten i motsetningene og høysinn forstenes i filisterstrev.

Forstandens er ikke ideens liv.

I Danmark, særlig i København, var det de som spurte meg likefrem: «I Norge må man jo slåss, for å få seg en kone?» – det var utledet av «Ei faarleg Friing». For å få patent på kunstig frieri er denne skisse, ihvorvel den egentlig er bestemt til å gi utlendingen beskjed om våre dalebønders frierforhold, så urimelig usann at man uvilkårlig må tenke seg forfatteren letende efter fakta mens han bar det i hånden. Om jeg ellers har begrepet, hva det er å være det jeg selv er – en dalebonde – så farer jeg visst ikke så meget feil, når jeg tror at det å ta sin kone med neven, er uforenlig med faderknepene og modersynene tilfjells. Og dalens kvinne har selv arvet formeget av direkte velferdsberegning til å sette skulderbredde og klatreferdighet over alt i medgift. [1]

For å få et såkalt «kontant» parti må den ene by hva den annen kan gi. Den indre åndsbeslektning, den ene leve den annen omkapp, kvinnen supplere mannen, gjensidig kjærlighet seg imellom og foran barna, det er derimot ekteskapets luksuriøse stempel, dets ekstraordinære tilfeldigheter. Det tenkes lavt, tales gapende, og barna mottar fremtidsnyttige formaninger av en sløvet dyrerøst, mister de elleve ord og gjemmer ikke det tolvte.

Verdenshistorien stråler oss imøte med bud og hilsen fra en skjønnhetstid, i hvilken man ikke var så ganske likegyldige for hvorledes de selv behandlet menneskelivet, og hvorledes de lærte sine barn å leve. Dalenes pengepartier virker et uendelig minutt- og skillingstelleri hele utlange livet, – de yngre lærer det samme og lever forstandslivet opp igjen og opp, – tilslutt er det en naturlig følge at penge- og gårdættene fures av en åpenbar svekkelse. Tankeforbindelsene med store gårder og fulle skap fra barn av gjør at man velger sin brud «forstandig», og er man først nådd frem til henne, er man siden tapt for saken, for ideen. Det er en kjensgjerning at det endeløse strev opp mot velstands- og rikdomspunktet, opp mot kapitalen, tilsist gjør mannen måtelig fremifra, hvorved han må ofre det helstøpte, grunngode, medfølende for hele livet. Lærdom er ikke begeistring og uten den – intet liv!

Fotnoter

[1]

B. Bjørnson: «Ei faarleg Friing».

2

«Og ennu en gang skal jeg fortelle deg noe om mitt liv» – Han hadde tent sigaretten, min venn, nu sa han dette efter et enkelt langt sukk.

«Ovenfor og til siden for vår plass lå den store gård foran synet, bred, mektig, men vanskjøttet og trist. Dens alle ytre enkeltheter likesom talte om svunnen herlighet og makt, mens den høye portdør stengte for et koldt, søvntungt hjem. Jeg minnes fra langt tilbake husbondens stemme tykk og sagende, ordene hoppet og slengte, hans armbevegelser tegnet meningen opp foran en, og var det gått befaling forut, kom en knyttet neve efter. – Husbonden drakk. – Det var hans datter jeg elsket, først med barnekjærlighetens fulle styrke, siden med ynglingemot og ynglingebevissthet. Men fordi Inghild var fra den store gård og jeg fra plassen under denne, måtte jeg ha mine følelser på avstand, jeg måtte selv motta min egen kjærlighet. – På en fjellreise, hvor bare vi to var sammen, ønsket hun seg høyt, høyt tilværs, og jeg gikk høyere og høyere, hun fulgte. Det var trange revner vi gikk efter, vi løftet oss efter hendene, spente efter og steg. Da så vi utover; hun holdt min venstre hånd, det gikk en svak sitren gjennom hennes høyre. Nedenunder lå dypet mørkt og vennlig; en enkelt fugl flyktet utover, ellers var allting rolig. Foran oss lå et mektig verdensstevne av drømmestore hemmeligheter og tung fred; den poetiske bredde virket tilbake på oss selv; ti på bunnen av våre sjeler levet noe, vi ikke turde si og synge. Da ville hun høyere, hun ønsket å sveve, hvile i luften. Jeg begrep henne ikke den gang og måtte smile, men gikk dog alltid høyere. Utsikten til dypet avtok efterhvert som vi steg, men vi håpet på et bredere utsyn på toppen. Vi så ut i rommet deroppe og følte oss så uendelig fulle av fryd og frigjørelse, at våre øyne fyltes med tårer. Vi talte om Guds velde og om de syv dagers underverk, vi tok efter skyene, vi vendte oss mot hverandre – da gråt hun.

Så grep hun igjen min hånd og vi begynte nedstigningen. Hun ville ikke samme sti tilbake, men ut langt til siden, hvor fjellet hang blått utover. Jeg gjorde alt, jeg steg foran, jeg gled, jeg hang – og hun fulgte. Da kom jeg ikke lenger og ikke opp igjen. Svelget brøt seg rett ned i gripende villhet, kun små avsatser av torv sås lengre nede. O, store øyeblikk! Jeg hvisket hennes navn med øyet på avgrunnen, hun lå blek og svak opp mot fjellveggen. Da jog en anelse gjennom min sjel. Jeg rev mine to frakker av og skar dem opp i sterke strimler, derpå løste jeg mitt belte og knyttet alt tilsammen. Jeg prøvet tauets styrke, ved å strekke det mellom hendene over ryggen, og dets lengde ved å holde det ut fra den avsats hvorpå vi stod. Det rakk. Hun lå der tilbake med halvlukkede øyne og så på mine forberedelser. Jeg nærmet meg, da rødmet hun, reiste seg og ble stående uviss. Jeg flettet repet om hennes liv og førte henne ut til randen. Der stod vi begge foran alvoret og avgjørelsen! Da så hun langt på meg, tok tak om tauet, trådte utover og gled. Jeg la meg tilbake med tauet om mine hender, jeg var fullt bevisst at jeg bokstavelig holdt en livstråd i min hånd, og jeg bad livets Gud om at den ikke måtte briste. Et øyeblikk efter stod hun og så ned, blekere enn ellers, tåreblendet. Jeg visste at hennes bedrøvelse gjaldt meg, og jeg prøvet å være tillitsfull for å trøste henne. Hun løste tauet nedenfra, jeg tok det opp og bandt det i en revne, uten denne gang å bese det, tok det så én gang om livet og gikk selv utover – mot fall. Denne gang brast tauet i øverste knute, jeg falt stående ned i den halve avstand fra målet og førte både henne og hennes stillas ned til nærmeste avsats, men der fikk vi feste. Nu sa hun det første ord under hele faren: «Gud skje lov!» – Da vi hadde latt oss gli til nærmeste klippespiss, gikk vi uten hindring over til skogkanten.

Da stod vi stille og så opp i styrtningen. Blå og glatt lå den utover, bred og høy til sidene og opp. Vi så dødens og frelsens vei og derpå inn i hverandres ansikt. Hun trådte frem og falt inn til meg. Da tok jeg det taustykke jeg ennu hadde om livet, og la det om henne og bad at jeg nu måtte få binde henne for hele livet. Hun svarte «ja» i denne tause, klare aftenstund og holdt meg om halsen. – Jeg jublet ut lange melodier på hjemveien; hun svevet forbi og smilte, jeg slo ut og tok henne. Da skalv hun i min favn av lykke.»

Min venn rullet seg en ny sigarett, tente den og vedble:

«Jeg fikk arbeide langt borte, men to år efter kom jeg tilbake. Det som gikk foran min hjemreise, var en tung drøm, et dunkelt rykte og lengsel til Inghild. Hun gav meg ikke svar på mine brever de siste måneder; jeg spurte i hjemmet om årsak, men heller ikke derfra fikk jeg svar; ti der kunne ingen skrive. Jeg ble urolig, jeg sultet, jeg arbeidet ikke lenger, jeg sov med tunge drømmer, hvorav jeg især merket meg én; tilsist var jeg dødstrett – jeg lengtet tilbake. Da møtte det meg et rykte og jeg reiste.

Jeg diktet så underlig i min sjel ved de første trinn på de hjemlige marker. Jeg var en gang hjemmets nødvendighet – nu hadde jeg vært unnværlig i to lange år. Jeg mintes og gjenkjente hvert sted hvor noe riktig gjaldt; ti der måtte jeg være med. Nu lå ingen hindring å rydde, ingen sten, ingen dam, intet kratt; arbeidets frukt imellom, men jeg kjente en svekkelse i mine sener. Jeg gikk og jeg stanset, tilslutt satte jeg meg og falt i lange ugreie tanker.

Jeg så ned til hjemmets hytte, den lå fredelig og mørk, alt omkring lå så stille, blott en enkelt gren bevet foran meg av mitt eget åndedrag; men jeg svelget den ene sørgmodige følelse efter den annen og tok gråten forgjeves tilbake. Da knekket en gren bak meg i husbondens have; jeg ilte tilbake med tunge hjerteslag og lurte frem. Nest faren i fjellet har jeg aldri hatt mektigere stund enn denne! Jeg hørte lette fjed i ringe avstand fra meg, en kvinne vandret forbi; jeg lå liten og skjulte meg for Inghild – min brud.

Jeg kom sent nedover mot mitt hjem. Jeg hadde hengitt meg til tanker på hva som nu ventet meg; jeg hadde sammenlignet henne nu og da – hun var vokst frem til større harmoni, til større kvinnelig personlighet. Da stod hun atter foran meg; jeg trodde det var selvbedrag og stanset for å få synet tilbake. Da raslet løvet og kvistene under hennes fot; hun vendte seg mot meg helt, gjenkjente meg og kom meg imøte. Jeg bevet der jeg stod og førte mine arbeidsmerkede hender opp mot hodet. Jeg hadde dog fatning til å hilse, gi hånden frem og spørre om mitt og om hennes hjem; hun spurte også om et par ting, som jeg tror jeg svarte på. Det syntes ingen særegen forandring hos henne ved å se meg, kun kunne hun ikke utholde mitt prøvende øye, uten å senke sitt. Efter å ha bragt meg til å smile ved å be meg opp til seg, forbauset hun meg ved straks å nikke til farvel og gå. Jeg stod en stund, for å se, om hun skulle vende seg om, men jeg stirret, så øyet ble vått, uten å oppdage noen avvikelse i hennes likefremme gang, måskje var den dog litt sterkere enn vanlig. Da grep smerten meg, jeg hvisket ut i aftenen en inderlig bønn, jeg ropte min sorg ut med stor røst, jeg stod, jeg hvilte mitt hode mot en enkelt granstamme, jeg jog frem og falt, jeg velsignet Gud og hånet min egen ringhet, jeg rimet lange vers på stående fot om knusende slag, sort fortvilelse. Tilslutt ble jeg funnet av min mor; da lå jeg i søvn noen skritt fra hjemmet – jeg lå som et avkvistet tre!

I noen uker led jeg, men jeg tålte sykdommen, fordi jeg var til det onde vant, og snart vokste jeg i samme fylde som tidligere gav meg kraftens og sunnhetens stempel. – Så ville jeg gå til alters en søndag; lørdagen forut kjørte jeg hen for å bli innskrevet. Da jeg hadde utrettet dette og kommet et stykke på tilbakeveien, ser jeg foran meg Inghild, alene og med hatten i hånden. Jeg stanset ikke, men kjørte sakte for ikke å ta henne; ti en gammel vunde minte meg om at mitt kors ikke var innbilt; for det var smertens kors. Da så hun tilbake og biet. Hun nikket fortrolig, alvorlig og spurte om min helbred; jeg svarte kort og kunne ikke unnlate å nagle øynene i henne, når hun talte. Jeg bød henne plass i setet og efter en kort tvil satte hun seg opp, hvorpå vi kjørte side om side. Jeg merket meg at hun var urolig og speidet frem og til sidene, og da begynte jeg å forstå ett og annet. Det skulle vel ingen se at vi var sammen! Hun syntes å ville si noe, men måskje var det for å hindre meg fra å tale – hun sank tilbake like urolig, taus. Da tok hun plutselig tilløp og ytret glede over å få ake; hertil kunne jeg – efter hva jeg trodde var grunnen til hennes vaktholdsmine – intet svare, hvorpå hun igjen tidde. Da sa hun og så ut:

«Husker du i fjellet?»

«Ja, det er liten grunn for meg til å glemme det – og det som fulgte.» Jeg så på henne. Da var vi kommet til en sving i veien, hvorfra noen gårder sås straks oppe. Hun ville ut, men jeg overlot henne setet alene og gav meg efter; til dette smilte hun. På hin side av de bare marker gikk veien gjennom en lang skogtykning; inne i den ventet hun. Jeg gikk ved siden, men hun ville jeg igjen skulle sette meg opp; det gjorde jeg dog ikke; ti jeg så, at det i grunnen var henne imot.

«Da var vi døden nær,» fortsatte hun med tanken på fjellvandringen.

«Da fikk jeg livet,» svarte jeg.

«Du er så alvorlig,» sa hun nesten fryktsomt.

«Det kommer av,» svarte jeg som innledende antydning til et oppgjør, «at alvorets bånd styrkes ved at andre brister.»

«Du nevnte livet, og du har levet i tyve år førenn du fikk det?»

«Ja, det å leve en drøm, er ikke å leve livet.»

Hun smilte.

«Men hva er det for eksempel å kunne elske?»

«Det er å kunne dø!» svarte jeg sterkt.

Da lo hun – høyt, intetsigende.

Efter en stund gikk jeg like løs på saken ved først å stanse hesten, derpå ved å spørre:

«Du har vel glemt ditt løfte, Inghild?»

«Kjære, det kunne da ikke være noe løfte.»

Hun satte igjen hesten i gang og jeg gikk ved siden.

«Men hva var egentlig grunnen, du?»

«Kan du spørre så?» – Stemmen steg i finhet.

«Var det fordi jeg er husmannssønn?»

«Å, ja,» svarte hun nokså kjekt.

«Men skjønner du da ikke at min lykke avhang av din troskap?»

«Jo-o men det ville bli et eventyr.»

«Hva kalte du det?»

«Et eventyr!»

«Ja, så – –!»

«Og alle folk ville le, og det ville du visst selv også.»

«Jeg tilstår, jeg hadde ikke villet grått den gang – nu derimot ville jeg si: Nei takk!»

«Så – –»

Da gav jeg hånden frem til det siste farvel og sa:

«Jeg ser du sitter ikke riktig trygt når du har annen klasses folk med. Kjør du frem; jeg skal møte opp og motta hesten, når du er kommet til mitt hjem. Også jeg har et hjem, men det er så lite! – Farvel! Nu får du leve vel, leve riktig lykkelig!»

Dermed sprengte jeg foran; hun syntes ikke å ville innhente meg, og da jeg mottok hesten, takket hun så matt og så tomt for skyssen som om det var med en av farens hester og farens folk hun hadde kjørt.

Søndagen efter mottok jeg nadverden og reiste samme aften.»

Da tente min venn sin tredje sigarett, tømte en whisky og utbrøt:

«Og jeg har sett henne igjen!

I to år var jeg sjømann for å se og tenker for å lære. Jeg levet, jeg tenkte, jeg skrev ute i livets store verden, hvor ideen pulserer i selve virkeligheten, og hvor flukten ikke hindres av våte vinger. Jeg var blitt åndeliggjort ved et besøk oppe i en mørk, stille dal med fjelltopper opp mot seilende skyer og med ulvehyl i tause, truende skoger.

Vi landet i Spanien, jeg reiste opp mot Samára og la meg til. Her så jeg en herlig naturens storhet og menneskenes store forskjellighet; jeg tenkte, jeg skrev i denne alvorlige, rolige ensomhet, omringet av badegjester, men skånet for forstyrrelse.

En aften lå jeg og røkte ut gjennom det åpne vindu på mitt værelse. Da rullet en av badets vogner inn i gården med nye gjester, og blant disse forbausedes jeg ved å se presten fra hjemme. For å overbevise meg om at jeg ikke tok feil, ringte jeg og fikk fremmedboken opp; jeg gjennomløp det siste skrevne blad og fant prestens navn. Jeg ble glad og underlig tilmote ved dette treff. Så hadde jeg da i to år krysset jorden om, siden jeg drakk vinen av hans hånd ved alteret, og møtt ham her så nedi syd!

Senere på aftenen gav jeg ham mitt kort og minte ham om vårt gamle kjennskap; han gledet seg ved gjensynet og fortalte fra hjembygden. Jeg satt og brente med å spørre efter Inghild, men jeg hadde ikke mot; tilslutt fikk jeg ham til å fortelle om forhold i hennes nærhet, og så spurte jeg. Hun var gift med en rik men halvgammel fehandler som hadde gård, til denne gård var hun flyttet og levet nu i rikdom. Jeg hørte ikke mere, jeg tenkte resten. Da mumlet jeg en tanke for meg selv: Hun er ikke tro! Presten hørte det.

«Nei, dessverre, det hviskes om det,» svarte han.

«Det har et skillingliv lært henne,» svarte jeg; «for å finne gleden rekker hun hånden ut, men trekker sorgen inn. – Godnatt, hr. pastor!»

Da gikk jeg tur ned på Messina og kom om et halvt år tilbake til Samára, traff atter presten og reiste med ham nord. Underveis åpenbarte jeg min livshemmelighet, min skjønneste drøm om Inghild, og hennes troløshet. Presten hørte mine lengsler og min forsakelse; han sa han hadde møtt dem i min første bok. – Og så kom vi hjem.

Det var sne så langt mot nord, det var frostnetter og kolde dager, skogen stod rimet, og høye rop gav gjenlyd fra fjellhøydene. I korsveien ved kirken skiltes jeg fra presten. Han pekte opp mot tårnspiret, minte meg om det evige og takket for følget. Da gikk jeg videre. Men foran hjemmets hytte i kanten av den store eiendom stanset jeg av en mektig sjelelig påvirkning. Gården lå oppusset og rik; det var lagt midler i den opp mot dens nye herlighet; men jeg kjente dens historie og visste at den var reist på ruinene av mange hytter, at dens eiebrev lå i kreditors hånd, og at den nu tilsist var gjenkjøpt med svigersønnens gull ved å ofre datterens ungdom og livslykke. Det svevet én inne i dens innerste værelser og pustet varme åndedrag inn fra en skjønn verden, men så reiste hun!

De kjente meg ikke igjen hjemme, fordi jeg var blitt så blek og alvorlig; men mine yngre søsken kom meg imøte med troens og tillitens barnehjerte; de hengte seg opp på meg og ville telle mine grå hår. Jeg fortalte om meg selv, så de voksne ikke trodde, men så de små lyste i øyet, og når de la seg om aftenen fikk jeg det siste ord av dem alle.

Da fikk jeg en dag brev fra Inghild; hun hadde hørt om min hjemkomst og bad meg nu besøke seg. Det gikk et fint angerens drag gjennom brevet; det var lett opptrukne linjer i hjertelige ord. For å fare i passende avstand fra meg, hadde hun til sitt fornavn føyet sin manns efternavn. Således kom brevet. – Da gikk jeg ut om eftermiddagen for å tenke ut gjensynet i hennes hjem, og følgene. Innen jeg rett kom ut av fantasiens kretsende forviklinger var jeg foran porten til gården; jeg lukket den opp, fordi jeg ikke godt kunne vende nu, da folkene hadde sett meg. En pike gikk foran til vi stod ved døren til stuen; da gav jeg et par sakte slag og trådte inn.

Hun stod like foran mitt blikk og rakte hånden frem, tilsynelatende rolig, men blek. Jeg så inn i disse flyktende øyne, som nu var frarøvet sin barneuskyldighet; leppene lå røde frem; hun hadde opprullet hår, – nu holdt jeg hennes hånd. Jeg skalv foran denne fyldige, sanselige kvinne med de skjønne, bløte trekk. Hun merket min forlegenhet, slapp min hånd og bad meg sette meg; selv gikk hun ut. Nu først så jeg mannen; han satt kledd til utferd med høye støvler og skreppen over ryggen. Jeg talte med ham om handelen og fortjenesten, gav ham av min erfaring fra ute i livet og mottok av hans gjennom slue omveier. Efter en stund tok han avsted, da først kom Inghild inn igjen. Jeg merket med forundring at hun hadde grått og at hun hadde byttet på seg andre klær; nu satte hun seg foran meg og til siden.

Også nu minte hun meg om vår fart tilfjells, om hvorledes vi hadde krøpet opp og glidd ned; jeg understøttet henne og diktet det frem til sammenheng, og tross grunnlagets virkelighet festet jeg hele eventyret til en mørk, tungsindig ende.

Da hørtes tunge skritt i gangen; hun fór opp og så først rett frem, derpå til meg; det var et bønnlig, fortvilet øyekast. Så åpnet hun døren til et sideværelse og bad meg vente henne der. – Jeg kom inn i et smalt og mørkt, men langt værelse; fra den nederste ende kom en blek mann med langt hår imot meg. Jeg bøyet meg dypt, vi hilste samtidig stumt på hinannen, jeg gikk ham nær. Da først merket jeg at et speil av størrelse som hele veggen gav meg selv tilbake, og at det altså var for min egen person jeg hadde bøyet meg, da jeg hilste. Under dette og litt efter jeg hadde satt meg, hørte jeg en lav stemme inne fra stuen, men den var ikke hennes, ikke heller mannens. Jeg falt i tanker. Hvor livet dog var mishandlet av mennesket selv i dets kamp for en behagelig tilværelse! Hvor store sjeler har dog ikke forholdene tvunget opp i et liv på overflaten!

Røstene trengte inn til meg fra stuen. Jeg hørte Inghilds grep i døren og kjente hennes stemme ved de løfterike ord: «Om en liten stund.» Den annen spurte: «Hvor?» hvorpå hun svarte: «Her.»

Da grep hele hennes brøde meg med overbevisning og sorg. Endog når hennes barndoms kjærlighet satt like ved siden kunne hun love seg ut!

Kort efter kom hun tilbake uten spor av skyldighet eller last. Det stod vin inne hvorav hun skjenket til oss begge og vi drakk. Under samtalen hørte jeg at hun kunne tenke det hun ikke så; men hun førte ofte ting inn som stod i motsetning til hva som tidligere var sagt. Talte vi oss trett på ett, gikk vi over til et annet; ti jeg hadde bruk for henne som type på livet i fall. Tilslutt satte jeg et spørsmål like mot henne, om hvorledes hun nu levet.

«Jeg lever godt,» svarte hun, «men ensomt.»

«Ensomheten lar en få tenke stillingen helt ut,» sa jeg.

«Å, ja, men man blir så tungsinnet av således alltid å stirre på seg selv,» sa hun med et smil. Deri gav jeg henne rett.

«– Men det som er bestemt, kan vel ikke forandres,» sa hun derpå.

«Bestemmelse og bestemmelse! Nu har jeg reist jorden rundt og har alltid møtt troen på denne «bestemmelse». Hvem bestemmer? Gud? – ja vel! Men et menneskes fall, undergang, ruin? Hvem bestemmer? Gud. Nei – han bestemmer fare, men ikke fall. Bort med ‘bestemmelsen’! Jeg har hele hjernen full av disse oldsaker. – Du har bestemt deg selv, Inghild!»

«Tror du?» spurte hun lavt.

«Ja, du såvelsom andre ….»

Jeg merket at jeg hadde rammet henne på et følsomt sted og ville tilside; men nu kom hun selv imot meg med åpent hjerte og ytret:

«Det er et menneske som jeg nest meg selv har gjort mest imot, og det er deg. – Men du får gi meg forlatelse allikevel! Det kan hende det er noe som kunne unnskylde meg også.»

Efter å ha gjort dette grep opp mot høyden i livsanskuelse, fylte hun igjen glassene og bød frem. Nu tømte vi siste gang og sa hinannen farvel. Med en hånd på dørgrepet og en annen på hennes skulder og med alvor i stemmen bad jeg henne minnes sin plikt og sin ære til fordel for henne selv. Da gråt den sterke kvinne og sa et avgjørende «ja!».

«Du får lese,» sa jeg, «lese meget skjønt, og så sende sorgen opp til – til Jesus av Nasaret.»

Hun fulgte meg ut; jeg løftet hatten til avskjed. Da falt mange tårer ned på hennes foldede hender.

Jeg ventet i skjul til hennes nye gjest gikk inn – og øyeblikkelig kom ut igjen. Han hadde fått avskjed.»

Min venn satt taus lenge efter. Så kastet han stumpen av sin sigarett og gav meg hånden. «Farvel sålenge!» hvisket han. «Jeg forteller ikke oftere i dette storstilte sprog. Det er som for det anskutte vilt å stille seg foran en ny fare!»

ET LIVSFRAGMENT

…. Det var altså nede i Samára. Da jeg kom tilbake fra Seréna og så at du var reist, – ja jeg vet ikke et ord for min forbauselse og sorg. At hun dog ville gjøre det, tenkte jeg, hun som visste så vel hvor jeg avskydde den direktøren – og scenen. Jeg lammedes sammen av fortvilelse. Jeg dro meg ut av huset, opp gjennom haven, hvor vi to så ofte hadde gått; jeg brøt meg gjennom vinmurene og inn i skogen, langt inn i det innerste, hvor solen ikke fikk skinne ned. Der lå jeg, til man fant meg; jeg vet ikke, hvor lenge. Og nu gikk jeg rundt i mine værelser hele dager – som en vandrende jøde, med sorgens sterke kval i meg, – o, fortvilelsens bitterhet brente seg lenger og lenger inn i min sjel, – jeg brøt sammen. Da så jeg i avisene en dag om din debut – under en sterk storm av jubel, under et sydende hav av begeistring. Da løsnet hatets og forbitrelsens fonn i meg, – nu skulle det, ved alle himmelens og jordens ånder ha en ende! Og når du trådte frem på breddene i blendende lysglans og mottok den hete begeistring, og du skjøt øynene en gang utover dem som et par blanke stjerner i Syrien – så skulle jeg engang være der oppe på første losjerad, du vet, og nagle mitt øye i ditt. Det raste i meg av oppdemmet hat og hevn – og én gang skulle den vel ramme!

Men først ville også jeg leve – en stund. Jeg ville være med i livet og bade meg i livets hvite dag. Når du lå deroppe på jubelens rullende blanke sky, og svevet om i blomsterregnets bløte, duftende, sterke luft – skulle da jeg med den røde, strømmende livsflod om hjertet – jeg, den rike, unge Harald Storm – ligge i dynnet ved gråteporten og vri mine hender i sorgens natt? – Først ville jeg inn i livet.

Da reiste jeg rundt Spanien, på de tusen steder, og svelget overalt i nytelsenes skummende overmål. Jeg tok revansje! – Men så ble det vammelt; det var bare det samme over igjen; det bare hisset mitt umettelige begjær; det bare skar sine tungede flammer inn i mitt størknede, slimete blod. Der måtte noe nytt, noe nytt, som kunne pirre og bedåre og fylle med henrykkelse. – Jeg reiste atter til Seréna.

Og der fløt El Cinca-floden blågrønn nedenunder – og der svevet de hvite kjoler inne i de lumre rosehaver; – der var det nye, der var ideen! – Jeg leiet en damper for Spaniens hele sommer; jeg flyttet rosehavene ombord og flyttet de hvite kjoler med, – og nu gikk det sakte svømmende opp og ned ad floden, med dyprøde lanterner, med hete viner og hete kvinner …. å …. ned i dynn – dynn!

Stundom kom tanken på deg tilbake med ren fryd og stille, stille ro. Stundom kom den på meg nede i salongen, midt i musikken og vinbrusen og tarlatanshavet. Så stjal jeg meg stille ut og opp på dekket. Det falt slik fred over meg og slik harmoni – og så slik attrående lengsel efter deg. Så satt jeg der og drømte deilige drømmer om Nanna, som levet i toner og lys langt opp i nord. Men så snek hatet seg på meg igjen og snodde seg inn i min lyse drøm. Og så kom tvilens tanke listende, – du hadde jo flyktet med ham, det sa man så titt i Samára …. O, om jeg hadde fått hint brev! – O, at du reiste, førenn jeg kom, Nanna! – Så kom raseriet vilt og brusende, – så skrek jeg «full fart!» og nu gikk det opp og ned på den blågrønne flod med skum omkring skipssidene. Og nu jog jeg kvinnene ut av salongen; de lallet i avmektighet med hvitt, stivnet vinskum på tungen. Og nu gikk det verre og verre – damptrykket var over det lovlige, og i meg var det over det utholdelige. Så stilnet jeg av og fikk damptrykket ned, – således raste jeg ut.

Men en aften ble det meg for hett nede i salongen. Herrene lå gispende omkring og drakk, musikken stilnet av –, og kvinnene stilnet av; de var utmattede. Men nettopp den aften var jeg edru. Jeg hadde fått et brev fra hjemmet, – mor spurte mildt, bekymret hva jeg brukte så mange penger til – ikke fordi hun fordret å vite det; men hun var så engstelig. Og far var blitt gammel nu, skrev hun; jeg måtte komme hjem, iallfall en tur, så de fikk se meg. – Da løsnet lengselen til hjemmet opp i meg – og så kom jeg til å tenke på deg. Og månen skinnet så gul utover floden, og skipet gled så sakte nedover det blågrønne vann. Jeg satte meg i en stol og tenkte over hjemmet og barndomsdagene og mor og deg; jeg tenkte tilbake på årene som gikk, og på all den uendelige fryd og rene glede jeg nøt sammen med deg. Og så tenkte jeg over livet – mitt eget liv. Det falt så tungt på meg. Da skrev jeg dikt ….

Da kom vreden og fortvilelsen igjen. – Og musikken lyder dempet fra orkesteret, og publikum ånder sakte og sitter nervøst lett i setene. Da går gongongen, og teppet ruller iværet. Nanna står på scenen – i toner og lys. Hun er overveldet av den store rolle og skjelver et sekund på den første replikk. Men da er hun nettopp så henrivende deilig! Og nu blinker og brenner begeistringens lyn i tusen øyne som ser på henne. Da kommer blomstene med de store lyserøde blader som hun elsker, og hennes tanker fylles av jubel og sol og toner. Så går teppet ned …. og opp igjen …. og ned – og Nanna går bak kulissene. Men mens orkesteret atter toner opp, står hun derinne i det dunkle …. opp til et bryst …. inn i en omfavnelse; hun hviler i bløte kjærtegn …. og favntak …. og kyss, – hun er avmektig av jubelen og solen og tonene …. ooo ….

 …. Da skrek jeg ned i maskinen «full fart!» og nu gikk det i det villeste jag henover floden, og skipet skalv av trykket. Da – hørte jeg et knall. Det var maskinen som brast …. så lå vi der. – Vi ble trukket inn i Seréna av en annen damper; jeg betalte for skaden og – så reiste jeg.

Dagen efter fant jeg meg selv på veien til København. Jeg forstod ikke hvorfor …. jeg forstod ikke; men jeg var ombord og skulle til København. Ett stod klart for meg: jeg måtte ikke ned i salongen. Jeg syntes høre hese stemmer …. brusen av tarlatan …. klirrende glass. Og siden hin natt på El Cinca-floden har jeg aldri vært i skipssalong.

Vi landet i København. Det var vinter, klar, kold vinter. Teatrene var i full gang, og jeg fikk vite hva som spiltes. Jeg skalv av bevegelse foran hver teaterplakat og løp den over. Men aldri fant jeg deg, og repertoaret vedble å være det samme. Jeg slappedes litt. Å være så nær min deilige hevn fra første losjerad, du vet, og dog ikke få utføre den! Man sa du spilte ikke i slike sterke, hårde stykker; det var i den tonende, jublende, sprudlende livslyst man hadde deg. Og ikke ville jeg treffe deg utenfor teateret, for da ble det ingen hevn. Jeg lå da inne i mange dager; tilsist ble jeg trett, jeg ble meget slappet og meget nervøs. Så gikk jeg til legen. «De må være forsiktig med Dem, min unge mann,» sa han. «De har vært for voldsom.» Om hva jeg skulle bruke –? «Å, arbeide og simpel mat – en tid.» Så gikk han.

Jeg lå i hotellet ennu i et par dager med det bitre håp å få se deg på scenen; men forgjeves, herre min gud, hvor jeg lengtet! Så drev jeg ute for om mulig å møte deg, – forgjeves. Da gikk jeg en aften i det kongelige teater; som sedvanlig tok jeg første benk på første losjerad. Da så jeg deg, Nanna, blant tilskuerne. Som du satt, kunne jeg kun se nakken og skuldrene; men jeg ble oppmerksom på at folk så på deg, og så spurte jeg min sidemann hvem du var. Han mønstret meg, som om han ikke riktig forstod, så sa han at alle kjente deg – at han kunne forstå jeg var en fremmed – og så nevnte han ditt navn. O, Nanna, da nevnte også jeg ditt navn – jeg kjente deg jo også! – Du satt ved siden av en ung vakker herre, med gullorgnett, som lo meget – og så bøyet I sammen og talte. – O, Nanna, jeg led forferdelig! Jeg hørte det piste i mitt bryst for hvert åndedrag, som om det var et dyr der inne som led; jeg følte at min munn tørredes og mine lepper brente sammen; mitt hjerte slo og slo med lydelige slag, og mine øyne åt seg inn i deg, mens du satt dernede. Da strømmet blodet meg til hodet …. jeg hørte en susen ….

Da jeg våknet opp, stod det en mann og slo vann på meg. Han berettet meg deltagende at jeg besvimte – for fem minutter siden, og at han endelig hadde funnet vann, – «her var da også så nederdrektig varmt!»

Spillet var ikke ute; man hadde omtrent et kvarter igjen. Jeg var nu blitt litt roligere – men jeg vet ikke engang hva som ble spilt; jeg bare satt og stirret og så. Du talte ikke lenger; den unge herre satt og lo alene. Da falt teppet for den siste replikk, – du la deg fremover og så, …. da gled du tilbake med denne deilige bevegelse med armen, som ingen i verden kan gjøre uten du. – Det var det siste jeg så av deg.

Den neste dag var jeg igjen ombord i et skip; denne gang skulle jeg hjem.

O, mor …. du kjærlige gamle milde mor! Du tok meg i favn dengang jeg kom hjem, og så meg inn i øynene og gråt av glede. Du ømme, trofaste kvinne, som selv var for uskyldig til å ane min elendighet! – Så måtte jeg fortelle om solen i Spanien, mens hun satt opp til meg og holdt meg rundt halsen – og gjestene satt omkring. Så fortalte jeg om marmorhusene og søylehallene i Alhambra og om fontenene og katedralene. Men når jeg så kom til rosehavene med de store glødende planter, så bad hun meg å hvile – jeg ble så nervøs, sa hun og så ble jeg så het i pannen. Så kysset hun meg og bad meg om å bli stille. Men en dag vi var alene, sa jeg at jeg måtte ut igjen – bare en snartur til Tyskland, så skulle jeg bli hjemme for alltid. Og dagen efter reiste jeg.

Jeg husket legens ord, og det var nu min akt å arbeide og leve smått – en tid, og derfor måtte jeg ut fra hjemme. Ti der var det fest, så lenge jeg var der …. og så nettene – i bløte dyner …. og kongerøkelse. Og så middagene! Det kunne ikke vedbli.

Jeg la veien over København, – jeg vet ikke hvorfor, – måskje fordi det var lettest og snarest. For jeg ville ned gjennom Syd-Tyskland. Jeg hadde nu igjen tanke om hevn, for jeg var så trett og slapp. Men i hotellet skrev jeg inn mitt navn. Jeg ventet et besøk – eller en billett; jeg ventet et ord – et navn …. Det kom ikke. Nu visste jeg at du spilte. Ditt navn var uthevet på hver plakat, og så stod det daglig i gapende beundring en lov og pris i avisene. Jeg tirredes av din likegyldighet; for du kunne ikke unngå å høre at jeg var i København – jeg hadde sørget derfor. Hvilken troskap kan ikke den rike mann få av velvillige mennesker!

Da satt jeg der i putene en dag. Med én gang slo det seg fast i meg at således som jeg nu var – jeg måtte ikke møte deg. Du pustedes jo opp i høydene av hele den intelligente hop; du lå jo deroppe i luften og lekte og misset i solstråler og glans, og jeg satt nedbrutt og slapp i det kolde hotell – og ventet en billett …. et besøk! Det var jo ikke å vente. Jeg var dessuten blitt så grå og rødøyet – og skulle jeg engang møte deg, så ville jeg kunne ydmyke deg, bringe deg på kne og la deg se hvor meget du hadde tapt. Og nu kunne jeg ikke komme fort nok avsted; jeg ordnet alt i nervøs hast; folkene i hotellet smilte av den eksentriske syke herre på A 7; jeg reiste i lukket vogn til bryggen for ikke å bli sett. Og nu gikk jeg ombord igjen; – det bar til Tyskland.

Når jeg nu tenker på den hånende livets ironi jeg var underlagt i de to år i Syd-Tyskland, den jagen efter liv, den nervøse streben efter sunnhet og livskraft, så må jeg smile og føle medlidenhet med meg selv. Det er i grunnen så latterlig å begjære den bitre satire som man kaller liv. Jeg synes det er så narraktig nu å kjæle for et liv med eliksirer og puter når det allikevel står under utvelgelsen og skal gå under.

Jeg tok arbeide i en mølle. Og nu skrev jeg hjem at jeg lå under legebehandling – og bedredes. Det gjorde jeg også; jeg bedredes hver dag. Og så det å arbeide håndgripelig – med armer, ben og rygg; det var noe hittil nytt og uprøvet; men det var en nytelse som fylte meg med en velbehagelig tilfredshet. Det var så inderlig godt å bevege seg når lemmene ble varme og bløte. Og så det å kunne legge seg ned under kornsekken, skuldre den på seg og gå, – jeg misunner nu den mann som kan gjøre det!

I mitt losji var en liten pike – vertinnens datter, som hadde en forbausende likhet med deg. Men øyenhårene var ikke så lange som dine, og håret var ikke fullt så mørkt. Dog det hadde mørknet med tiden …. om hun hadde levet så lenge. Hun var 10 år, da jeg kom – 12, da hun døde. Vi satt så ofte sammen, vi to, og talte med hverandre; hun kalte meg alltid onkel Harald, og så sa hun vi skulle gifte oss når hun ble stor. Jeg holdt av å se henne lenge og dypt inn i øyet, som jeg pleiet å se inn i dine, – det gikk så langt inn …. intet var skjult; det var altsammen bare det blanke …. åpne …. løse …. Så måtte jeg fortelle henne om solen i Spanien og så om de høye kirker og springvannene og fuglene og blomstene – i Spanien. Men når jeg så kom til de store, glødende planter, så sa hun at det ble for megen farve …. hun forstod ikke …. og så ble jeg så stiv i øynene og het i pannen, – så måtte onkel Harald hvile. – Så fortalte jeg om Norge – om de dyprøde nordlys og om solen som diset over havranden i midnattstimen. Og så, Nanna, fortalte jeg om en kjær venninne som levet i toner og lys langt, langt opp i nord. Men så ble onkel Harald så stiv i øynene igjen, og så skulle vi være venner allikevel, om jeg ikke fortalte mere for den gang. – Men en dag døde min lille Katarine. Å, Nanna, så ble jeg så ulykkelig igjen! Hun lå i lakenene og holdt min hånd – så bad hun meg fortelle ennu en gang om solen. Og så fortalte jeg om solen i Spanien, og derefter om solen i Norge, som lå og diset over havranden i midnattstimen. Da fortalte jeg for siste gang.

Jeg kjente først nu hvormeget jeg elsket min lille Katarina, og hvor bittert jeg savnet henne, nu da hun var gått bort. Så reiste jeg et stort monument på graven.

Men nu brente møllen ned. Ja – nu kunne jeg ikke lenger forstå …. Jo – jeg forstod! Hørte jeg ikke likesom livets ironi ligge og le der bak mølleruinene? Og skar ikke dette inn som et enn klarere tegn på at jeg lå under for et slags utvelgelse? – Så mener jeg da alle tidens og evighetens makter står i tingene! – Jeg tok til Wien.

Men her kom jeg inn i dynene og røkelsen og middagene igjen – og så de bløte seter og den opprette stilling. Jeg kjente meg dog så sterk og sunn. Og hadde jeg ikke nu i to år båret korn og trukket kverner? Og hadde jeg ikke nu i to år sovet på halm og levet på byggsuppe og hårdt kukjøtt? Det skal da være måte med kureringer! – Men …. det gikk ikke! Jeg stivnet sammen igjen; – ryggen, maven, …. det gikk nedad.

Nu søkte jeg legen igjen. «De må være forsiktig og ikke leve så vilt. Det gjelder Deres liv, unge mann.» Da ble jeg forbitret og bad ham gå til helvede med sin forsiktighet. Hadde jeg ikke nu i to år sovet på halm og levet på byggsuppe og hårdt kukjøtt? …. Som om en tigger i Mexico kunne leve simplere! Og hadde jeg ikke nu i snart tre år bannlyst kvinnene fra mitt sinn? …. Som om en pavens kardinal kunne leve mere ærbart! – Nei, man behøvet ikke å komme med slike tomme, utlevde talemåter; de bet ikke på meg …. kunne jeg forsikre ham!

Men ett stod klart: jeg ble verre og verre for hver dag. Det var dette med maven og oppover, og så ryggen – naturligvis. Men det måtte da være redning i den store, mektige verden for en enkelt syk mann – én rygg og én mave – det var alt jeg ville spørre om. – Og så tok jeg ut.

Og nu, Nanna, gjorde jeg min reise rundt jorden. Det er ikke den berømte lege jeg ikke har søkt; det er ikke det minste råd jeg ikke har prøvet, fra videnskapens vidundermidler til Persiens urteposer, …. men alt forgjeves – på min reise kom jeg atter til København. Jeg hadde nu aldeles oppgitt tanken om å hevne meg på deg – ti hva skulle jeg vel hevne? Og dog higet jeg mot deg, higet efter å se deg – et lite sekund, om ikke mere, se min deilige, dårende Nanna ennu en gang – før øyet brast. O, du ville komme glidende inn …. med roseduften om deg, med det blanke skjær i dine øyne og med ditt skinnende smil. Så ville du komme nær …. ganske nær; jeg ville føle din ånde …. og rosene …. og varmen – i det siste deilige sekund i livets lyst ….

Men først gikk jeg efter sedvane til legen. Det var den samme som forrige gang; den første jeg søkte i mitt liv. – «Ja, De er ruinert, stakkars mann, – jeg beklager Dem, jeg virkelig beklager Dem! Det er bare én ting som kan hjelpe Dem,» la han til efter en lang stillhet. – «Og hva er det?» spurte jeg – et svakt håp skalv gjennom min sjel. – «Ja, det er – det er døden!» sa han og gav meg sin hånd. O, jeg burde ha skjønt det; – men dette sønderrev meg! Jeg synes ennu å føle hvor det flenget og slet i mitt såre bryst! O, hvilken forferdelig smerte kan ikke et menneske utstå, når det må utstå den. Og jeg var jo så ung og så stor og så bred, og nu måtte jeg dø! Og Nanna, som fløt gjennom toner og lys, hun var engang min brud – og nu var det forbi! Alt var forbi! Da følte jeg forferdelig klart at jeg måtte ikke treffe deg, Nanna – ikke mere her i livet. Jeg, som selv hadde ruinert meg – hver trevl og hver åre – jeg, som selv hadde ett min egen siste livsgnist – jeg måtte aldri våge å møte deg mere. Jeg ville forgifte deg ved et håndtrykk, et eneste øyekast; jeg ville blott svi dine øyne, om du så på meg. Det måtte ikke skje, – og så reiste jeg hjem.

Jeg frabad meg ethvert ekstrahensyn; jeg ville blott be om fred. Og når gjestene kom og munterheten kom – man måtte ikke vente meg. Jeg hadde fått annet å tenke på.

Og nu fikk jeg det rolig i flere uker; jeg leste meget og skrev lite, og jeg spaserte sakte og skånsomt. Og jeg var ikke syk da …. bare litt kvalme – naturligvis, og nu og da et hett streif tvers over fra tinningene. Jeg forsonet meg også med min elendighet; jeg tenkte og sluttet logisk i min lesning, og når jeg besluttet meg til en ting – jeg gikk bent på. Stundom ble jeg glad, når jeg tenkte på, at jeg nu skulle dø. Ti når jeg stod i vinduet og så travelheten og bevegelsen ute på gatene, og så strevet og nervøsiteten i denne latterlige kamp for å være til – jeg lo høyt, naturlig og inderlig følt. Hvor man dog kjælte for den bitre satire man kalte liv, bare for å få eksistere i den! Og så en aften, når man lo på det lykkeligste, så måtte man på putene og gurgle i eliksirer til det var forbi. Min tanke var uten bitterhet og uten ironi; jeg syntes bare det var så narraktig å løpe der og svette i livsens angst for et liv. Og en dag kom det på meg en slik lyst til å gjøre det efter – som det jagende livets menneske gjorde det. Jeg tok oppover trappene. Men mens jeg sprang, ble jeg slått av benenes skjønnhet i disse stillinger – med de trange benklær omkring. Bøyningene, spenstigheten, senenes elastisitet og styrken, når de løftet min kropp, og så sikkerheten i å ta trinnene og spenne tåen innover, – det ble ganske interessant. Og nu eksperimenterte jeg; daglig tok jeg turer i trappene, fra kjelleren til kvisten – med ett og to og tre trinn av gangen – eftersom jeg kunne tåle det. Det ble til en hel fornøyelse, og meg ubevisst ble det til en medisin. Jeg styrkedes ved dette å ta turen opp, så ofte jeg tenkte på det og så turen nedad …. Jeg la meg ned efter håndgelenderne så langt jeg kunne rekke; så gav jeg et lite vipp og hevet meg nettopp så vidt at jeg ikke slepte på trinnene – og så stod jeg nede. Å, men var ikke det deilig! Oppover ryggen og nedover ryggen med varme og velbefinnende …. og åpent luftrør – efter et slikt sett.

Da gikk jeg til legen en dag og sa at jeg ikke var syk. – Nei – nei, – så var det jo så meget bedre for meg. Hva ville jeg så opp til ham? – Ja, jeg ville da ha også ham til å si at jeg var sunn – for en sikkerhets skyld. – Så måtte det en undersøkelse til – min herre. Og så undersøkte han. «Den rygg vil drepe Dem!» – «Når?!» – «Nu, siden De vil vite det: De har en måned igjen.» – «En må-ned! De raser, gamle mann! Kan jeg ikke leve i et år?» Han smilte sakte. «De kan kun leve i en måned. Det kommer til å gå opp ryggen og opp maven til luftrøret, og så blir De hes ….»

Da lo jeg. Så skulle jeg altså allikevel deran! Og så …. hva var da livet? virre, virre, virre, virre, virre, virre – vipp!

Jeg lå nu stille i ti dager og tenkte over og tenkte over. Jeg forsonet meg nu med at tingene fikk en ende. Men jeg stod jo i fare for å få to: den ene lege erklærte at maven ville drepe meg, mens den annen holdt på ryggen. Ett var dog alle merkverdig enige om, at jeg måtte bli hes. En professor i Prag var den første som nevnte noe om hesheten. «De vil bli hes,» sa han. Siden har jeg hørt de samme ord i de tyve sprog. De forferdet meg ikke lenger den siste gang; men de fylte meg med en ubeskrivelig vemmelse. Jeg ble likesom så lunken i hjernen, når jeg tenkte på det. Det var jo som om jeg skulle bli et lite dyr som lå der klam og lodden og våt.

Men jeg var så rolig, så resignert; ikke spor av angst for døden, – jeg var så vel mett og utlevet. Jeg ville være til, så lenge jeg kunne, og så måtte det skure – utover. – Men så ville jeg jo ikke bli hjemme når det led mot tiden; jeg kunne ikke ligge der for mors øyne som et hest dyr, klam og lodden og våt. – Så gikk jeg rundt i værelsene der hjemme den siste dag og tok en stum avskjed med alle de kjære, gamle ting. Så satte jeg meg ned og sendte deg min hilsen, førenn jeg dro over havet …. Jeg hvisket ditt navn og mitt siste farvel – det siste til Nanna og de dyprøde roser …. det siste til Nanna i toner og lys …. det siste til Nanna og livets hvite dag!

Med mor tok jeg avskjed bare for en tur til Amerika. Så satte jeg tilhavs.

Men når jeg ser på deg nu, Nanna, og ser at du er likeså bedårende deilig som du alltid var, og jeg føler kjærligheten risle i meg som søte, kjølende stråler, så synes jeg nok at det skulle være herlig å leve en tid til – for å se på deg og høre din stemme og beruse meg i bevisstheten om at du var nær. Men det er forbi. Efter beregningene når jeg ikke New York.