Knut Hamsun

Taler på torvet I

1879 – 1 KIRKESANGEN I VIKØR

Uten å ringeakte den eksisterende sang i Vikør og Østensjø kirker, må det dog, mitt til forholdene her snevre lokalkjennskap uansett, være meg tillatt å kalle den mildest talt vill. At man ikke til støtte for kirkesangen også her, som i de fleste av rikets kirker, har et fast organisert, av skolebarn og ungdom dannet kor, så meget mere som her ingen orgler er, må formentlig være de tilsynelatende konservative skolelæreres og kirkesangeres skyld. Da jeg engang ved gitt anledning uttalte dette i en eldre, forstandig manns påhør, bemerket han at ungdommens ledere hadde sine betydelige autoriteter i bygdens samtlige alderstegne bønder, og at disse, i tilfelle av forandring i retning derav, i kraft av sin rå mandighet ville opptre med høyrøstet krav på sangens forbliven på dens nuværende (lite estetiske) standpunkt. – Efter nu å ha vært i begge nevnte kirker hvor jeg ved forsøk på å synge Lindemans toner korrekt, ble til speil for de dummeste blikk – dog, for ikke å gjøre meg altfor bemerket, måtte jeg lese salmen – tror jeg at mannen gav meg faktiske opplysninger, og under henvisning til disse våger jeg, herrer lærere og kirkesangere!, å påpeke det absurde i den respekt De lenge nok har ydet disse stemmer fra dypet av Norges farligste råhet, vår kolossale fornedringsstand.

Nei, ta i! Ti en stor en har sagt: misbruk opphever ikke den rette bruk, og, føyer jeg til: Gud vil lede det til lykke.

1879 – 2 KIRKESANGEN I VIKØR

Den måte hvorpå mine avisbekjentskaper under sangstriden har imøtekommet meg, vil ikke jeg svare på; for jeg sier bare som så:

Man kan aldeles ikke påstå, om det enn er en velgjørende hvile nyss før søvnen, at kirkesangen her er «folkesang». Ikke heller at den er norsk; ti, som bekjent er det umulig i de skiftende tilfeldige sving å synge fullt ut, og altså heller ikke med «liv og lyst». Folket har nok engang – grunnet på det egne naturliv, åndens og sedenes almindelige tilstand – foretrukket en efter dette harmonisk art av sang, gitt denne lover, varsomhet og retning – men uten en arbeidende, nesten nysgjerrig strevende fremadstigende overbevisning om harmoniens opphav, uten kjennskap til tanken i den store og bevende klang i de gamles sjelsstrenger, kan man ikke benekte at sangen her er et avtrykk av avtrykkets avtrykk. Den umiddelbare fortsettelse av den egentlige folkesang var muligens en likefrem trettende nøyaktighet; men måskje den især fødte og møtte en tilbakegang hvori den matte og late vedlikeholden blott grunnedes på personlige oppfatninger av den opprinnelig store lydbølge.

Og så skal da også forvanskningen av Lindemans koralmelodier være «folketoner». Underlig er det at kvemmingen på egen hånd har funnet ut at melodien til f.eks. nr. 5 i Landstads salmebok er av ufolkelig og unasjonalt slag som Lindeman har laget den; hvorimot når den er omarbeidet av de folkelige, den da er hevet over enhver kritikk. – Var det ikke bedre å være seg sin egen uformuenhet bevisst overfor Lindeman, og modifisere de stykker av forbundne deler hvorav sang består, den sang som har til oppgave å gjøre teksts grunnkarakter således åpenbar at melodien blir dens matematiske harmoni? – Den rekkeevne inn i det alvorlige av norske som Lindeman har i melodien til «Vår Gud han er så fast en borg», i hvilken der er lagt den mest tillitsfulle styrke og åpenbare modige kraft, vil kvemmingen aldri nå i sine folketoner. Den inderlige klage, den tonevingede bønn fra blødende millioner som ligger i Lindemans melodi til «Jesu, din søde ihukommelse», som likesom innåndes av svinnende livskrefter for å ende i gråt, vil kvemmingen heller aldri nå i sine folketoner.

Når jeg kalte sangen her vill var det ellers ikke fordi den ikke er koraltoner, ikke heller fordi jeg fant den barbarisk, men fordi den er til og foredras uten trang, blott med forsett, uten system, men holdningsløs, uten hverken å karakterisere salmen eller det egentlige folk, uten å trenge en lov hvorefter sangen, som her vesentlig består av tremulanter, skal modereres; også fordi den er taktløs, har falske, uøvede krefter, er slepende mattmatt.

Alt det øvrige i mitt motpartis inserater vil jeg ikke her behandle, ikke fordi jeg føler at evnen svikter, det skulle ikke så meget til; men fordi jeg dels finner forsvaret unødvendig, da mitt første stykke nok kan forstås riktig; dels fordi det aldeles ikke vedkommer sangen.

Om jeg herefter angripes i denne sak, svarer jeg ikke. Vil da noen tale med seg selv, så hjertelig gjerne!

1879 – 3 HARDANGERKVINNENS DRAKT

Det synes nok være noe dristig av meg når jeg tør le det såkalte «nasjonale» bent-opp i øynene, åpne en krig med sakens forsvarere og avkle hardangerkvinnen vadmelsdrakten, for derpå å gi henne mere «moderne» bekledning. Og muligens er det de som står i fare for å eksplodere endog før mitt stykke er tilendelest. Men jeg våger det alene av hensyn til kvinnen (hvem jeg ellers er aldeles uforbunden). Egen fordel søker jeg i ethvert fall ikke, ti jeg er – iallfall av kjønn – mann.

Kvinnens drakt i Hardanger er hovedsakelig av vadmel og dertil nødvendigvis sort – eller blåfarvet. I den stekende solhete må hun slite jevnbred med mannen i sin blytunge bekledning, mens som bekjent solen, som likesom især ynder sort, samler seg i et brennpunkt – og det blir da henne som får unngjelde. Mannen han kan kle seg om han vil hvit, og han kan knappe opp og gjøre seg mere bekvem til arbeidet, mens konen må stå som snørt i sin stive habitt, som nesten nekter henne å bøye seg. – Om det nu var vadmel som skulle skjule henne, var det dog meget, meget å takke mannen for om hun fikk bruke det grått. Og hvis han da med det samme tillot at hennes og ikke kjolens form ble den mest fremtredende, steg hun måskje både i sine egne, i mannens og i andres øyne. Som det nu er, vil man neppe kunne være viss på at hardangerkvinnen er smalere om livet enn over brystet, og det har man de ikke så små og få rynker å takke for, rynker som har den eneste fordel at de ødelegger 1 alen tøy til ingen nytte. – Rynkene er dog, om det var betraktet som affektasjon i sin tid, noe forsvunnet, især fra ungdommen – men av vadmel er kledningen enda, om dette tøy unektelig er dyrere enn mangt annet slags, som ofte er like så varig. I ethvert tilfelle kan man med annet tøy slippe å nære bekymringen for at det smitter alt det kommer i berørelse med.

Men – det er ikke bare kjolen som roper på en forandring, det er også hodebekledningen for kvinnen i Hardanger. – Det kan visst ikke nektes at det såkalte «skaut» med «valk» og den uendelige stivning eller oppsetning blir kostbarere enn et almindelig bomull- eller ulltørkle. Av disse behøver man heller ikke så mange som av skautene, som jo må ligge i et opplag i en hardangerkvinnes kiste av minst 12 stk. Når man regner 20 stk. for ens levetid, blir det en ganske betraktelsesverdig sum i skaut i forhold til hva bomull- eller ulltørklær koster – disse behøver ikke å overskride 5–8 for et helt liv hos dem som bruker slike alltid.

Jeg har talt med koner, jeg har talt med piker om denne drakt, jeg har talt både med de som ikke kjente til noen annen og de som endog har forsøkt den. De siste er hjertelig kjede av hele nasjonaliteten, når den endelig skal hevdes med temmelig nærgående ofre fra kvinnens side. Og de stakkarer – men måskje er de lykkeligst – som ikke kjenner til noe klesplagg hvormed man skal forskjønne legemet, som dog i grunnen er mennesket en lov, de må man beklage. Eller i grunnen ikke dem, men deres menn, eller om de er ugifte, så dog menn, som selv kan kle seg endog fint iallfall til kirken, men som er små nok til å utle og måskje spotte en kvinne om hun f.eks. søndagen hadde avvrengt den uformelige, stive og ubekvemme forhudning og i dens sted kledd seg i – ja endog hjemmelaget stoff.

Man kan spare seg den innvending at ble først vadmelet engang lagt tilside, fikk det derefter ikke sin rett, og at dette ville fremme luksus også i andre retninger. Jeg har reist på de steder hvor parmatha (noe som ligner ribs eller orlean) har vært kvinnens bekledning om søndagen, men var det igjen helst grått, alltid hjemmelaget stoff om mandagen.

1880 – 1 FRA VARDAL

Oppe ved dagens politiske breddegrad kan en arbeidsmann i egentligste forstand, som jeg, nok ikke synderlig godt manøvrere; men derimot kan jeg undertiden oppdage den riktige polhøyde fra et begrenset sted innen bygden. Tillater hr. redaktøren, vil jeg meddele litt av min veigrøftsfilosofi, som i det er forskjellig fra all visdom at den ikke i særlig grad venter å vurderes som en reformatorisk prosess mot bestående vane og liv, eller som noe der burde ryste verden av hengslene og ene bestå – det er bare en beretning om et såkalt bønnemøte oppe i Vardal.

Det var siste søndag. Dagene iforveien ble det bekjentgjort at en legmannspredikant aktet å holde foredrag på en av gårdene i bygdens utkant, Bjugstad. Det fremmøtte en hel del mennesker av begge kjønn, nysgjerrige, «tidsfordrivende», interesserte og flegmatiske naturer som alle skulle overvære møtet, som endelig langt ut på eftermiddagen begynte med opplesningen av Salomos ordsprog, som stod i indirekte forbindelse med dagens tekst. Taleren hadde åpenbart selv en indre overbevisning å gå efter, derfor var hans foredrag en begeistret improvisasjon som i måten hvorpå den ble meddelt, endog ofte hevet seg til edel veltalenhet. Men – bakefter kom Hans Lingjerde, en i bygden bosatt eldre mann, og haspet av seg både taktløst og holdningsløst et på 1 Tim. 2,4 og 2 Pet. 3,9 grunnet prat som i den grad svekket den første talers meddelelser at iallfall mitt sinn gikk over fra vemod til latter. De katolske autoriteter har muligens ikke så stor urett i å oppstille organiske svakheter som avgjørende hindring for deres presteskap. Hans Lingjerde hadde en usympatetisk talestemme, som frempep et uslepen, lattervekkende sprog. Gjennom skvetne cirkusspring snappet han efter stoff både hos kirkefedrene og hos profetene, hvoriblant han ikke unnlot å styrke sitatene med tilsetninger av eget fabrikat. Hans originalitet var et enestående (umiskjennelig blottet for ethvert annet) syn på menneske og liv; derav fulgte igjen en spesialitet, som bl.a. satte teatrene i klasse med bordellene, og de som danset, rangerte med «innvånerne av helvede». («Jeg vet hvordan leken endes: jeg vil ikke brennes!») I innbilt skarpt syn på forholdene hentet han eksempler som skulle motivere hans påstander, hos kjente folk som han navngav. Engang i talen søkte han efter en budeie, og fant henne blant «50 sauer» i fjøset; han endevendte et par lensmenn og så seg om efter en tredje, men da lot han seg dog nøye blott med «lensmajns-dattra»; engang fikk han fatt i en pike, og med hensyn til henne fant han ut at hun var «raspande galen». Fra et religiøst standpunkt betraktet faller dette temmelig abstrakt. Riktignok har jeg hørt det faktum at en teologisk professor i Minneapolis (Amerika) under sin preken navngir og peker på folk av kirkegjestene, men det var visstnok ikke den norske prest om hvem Hans Lingjerde fortalte, som forbød sin søster å be høyt i forsamlinger.

Om man forutsetter at Hans Lingjerde besjeles og drives av etslags pionertrang, at man altså m.a.o. tar i tilsvarende betraktning hva som kan gjøre ham til predikant eller til fortolker av religiøse emner, så er også det alt som tilnærmelsesvis kan unnskylde hans opptreden; men derfor skal det ingenlunde være en selvfølge at hans «kall» skal berettige (sic) til så temmelig frekke uttrykk, som altså tilsammenlagt skal danne hans oppbyggelsesforedrag til vekkelse for andre. – Hans kjennskap til rasjonalismen er åpenbart noe foreldet, og å slå keiserslag med bibelvers, uansett hva de skal bevise og hvor de hører hjemme, ligger et stykke utenfor begrepet «menneskefornuft». Å bevise f.eks. at gudsfornektende handlinger kun utføres av rasjonalister, er omtrent den samme absurditet som å ville bevise at det gode håps forberg ligger i det gode håp. Hva gjorde bl.a. Petrus? Men var han rasjonalist? Og Thomas?

Pietismen er efter min mening ikke en sykelig, men fredløs sekt som må krype seg frem og tie, endog når munnkåte, skrålende røster heves mot den. Hva her har bragt pietismen som egen selvstendig religionsytring i fornedringsstand, er de som har representert den for egen fordels snarere enn for Guds skyld, eller de som har manglet inspirasjonskraft og meddelelsesevne i det avgjørende øyeblikk foran tilhørerne, eller endelig de som har vært fremmede for alvoret og grunntanken i den pietistiske livsbevissthet. – Hovedbetingelsene for en såkalt «vekkelsespredikant» er at han taler og lever i kristelig alvor, har et noenlunde omfattende herredømme over sproget (Hans Lingjerdes fremmedord fraregnet) og en praktisk oppfatning av billedmetoden, der den skal anvendes for å anskueliggjøre meningen. Heller ikke torde det skade om hver slik predikant lot stå seg temmelig nær den tanke: å anvende brannsprøyten en rimelig tid på helvedesluen som sjelden unnlater å frese i en pietistforsamling. Og når man ikke trekker med hamp, så får man lede med silke! –

1881 – 1 ET DEMENTI

Redaksjonen bes bevidne at jeg ikke er forfatter av «Politikk fra prekestolen» i Gj. Bl. nr. 72.

1881 – 2 LITTERATUR

Israel Dehn: «Vort Land», originalt tidsskrift. – De utkomne 2 hefter bebuder et interessant verk med smukt utstyr og avvekslende innhold. I de novellistiske skisser er sproget flytende og illustrerende, hvorimot diktene lider av en viss stilistisk ubehjelpsomhet. En fortsettende novelle går igjennom skriftet, og i denne synes forfatteren å ville behandle ett eller flere av tidens spørsmål.

«Oberst Tidemands Optegnelser». Mallings forlag. 1 hefte. – Disse opptegnelser, som omfatter begivenheter i Norge (og Danmark) i Tidemands samtid, årene 1766–1828, røber forfatterens sjeldne evner, varme fedrelandskjærlighet og grundighet i anskuelser. Boken omhandler militære og sosiale anliggender; den kritiserer og belyser forskjellige tilstander og institusjoner i et særdeles greit, orienterende sprog.

Juvenis: «Livsinteriører», dramatisk skisse i tre akter. Cammermeyers forlag. – Denne lille bok kommer ganske stille og spør seg fore. «Livsinteriører» er nærmest å betrakte som en studie, en ganske fordringsløs skisse; stykket er ikke synderlig friskt og farvesterkt, men det er varmende, tiltalende og jevnt, alvorlig; det er ikke dramatisk, men drømmende, ikke handlende, men filosoferende. Sterkest er slutningsakten, det skal fortsettes efter den – i rikere liv, i fastere spill. Forfatteren later til å ha lest endel, og er ikke uten poetisk begavelse, men hans stil er litt gammel og tørr; dialogen sier de almindeligste ting, men det går en understrøm av varme igjennom den, som beånder arbeidet. Stykket er forøvrig ganske godt gjennomtenkt.

Constantius Flood: «Novellistiske Tidsbilleder». Mallings forlag. – For produktivitetens skyld kunne nærværende forfatter gjerne ha hørt til de første i vår litteratur; men forskjellen mellom ham og disse tør være større enn mellom produktiviteten og hans begavelse. Floods spesialitet er kyster med vrak. Vestlandsliv, blindskjær i farvannet. Men her tør han minst. Han er ikke dette blanke i lynet, dette sterke i nuet som sier at ett minutt forsent er hele livet forsent; han er ikke det dristige og geniale, han er ikke det flyktig inspirerte og elastiske – hvilket alt er denne spesialitets forutsetning. Flood går til skrivebordet som efter en sakte selvminnelse om ikke å gå ledig: «Kom nu, Constantius, og ha greie på noe!» Og han forlater igjen arbeidet tilfreds med en vel utført dagsgjerning. I å «greie» ligger overhodet Floods individualitet; det historiske er hans nødvendighet, og det historiske gjør at han er til. Men deri er han også med mere enn almindelig klarhet og kraft; ti deri er han til i kraft av å kunne. Constantius Flood er samler og har som sådan ikke ringe anlegg, hvorfor også hans fortjeneste er at han har lagt frem hva åndsminnet ennu gjemmer av opplevet og gjennomgått i gamle dager. – Hva særlig «Novellistiske Tidsbilleder» angår, da er det første av disse en «samling» av «tevannstanker» i noenlunde feilfritt norsk sprog, det annet en novelle i tykk prosa, men med enkelte gode historiske opplysninger iblant.

1884 – 1 HR. DR. JULSON

Inntil De hadde lest litt mere, og inntil De fikk vite litt mere burde De avholde Dem fra skriverier og plage Skandinaven ut i ekstranumre. Det ser ikke godt ut når gamle folk begynner å bli innbilske – forsikrer Dem på, det ser høyst latterlig ut. Nu f.eks. Deres siste kritikk over Janson. Fire og en halv spalte! Man begynner med dr. Julson, men tilslutt står man igjen med bare et – snakkehode. Det er inntrykket man får. Når en mann skal imøtegå noen – man fordrer forutsetningene, særlig når en vil kritisere Janson og Bjørnson, som står på høyden av vår tids intelligens. Disse menn bærer jo frem til forståelse for folk de gryende begynnelser i videnskap og kunst; de forteller oss jo om de store spørsmål som ingen har rett til å stenge seg ute fra, da de gjelder alle mennesker (som ikke er idioter).

Foruten å mangle de første begynnelsesgrunner i psykologi, mangler hr. doktoren også tilegnelsesevnen (eller evnen til ikke å ville tilegne?). De burde erkjenne dette og ikke komme i harnisk fordi De ikke forstår. Da De satt og hørte på Janson og ikke kunne oppfatte gangen i de psykologiske utviklinger av «Helvedes Børn», skulle De – istedetfor å bli fornærmet – ha spurt Dem for og fått forklaring på det De ikke forstod. Så gjør den som vil vite noe; man springer ikke opp og taler nonsens – «i sannhetens navn». Det er dessuten en del uefterretteligheter i Deres fire og en halv spalte, særlig angående «Helvedes Børn». Når De således sier at «pastor Janson bebreider synodepresten at han nekter en døende fritenker sakramentet», så er dette usannhet. I «Helvedes Børn» er presten virkelig fremstilt som en hederlig, bra mann, ensidig naturligvis, men «prestelig» konsekvent og ikke ufølsom for den døendes nød. Overhodet å tro Janson istand til en slik inkonsekvens som den De beskylder ham for, viser hvor lite De egentlig kjenner til ham. Han har jo skrevet litt før, den samme Janson. «Helvedes Børn» blir ellers om en stund å få i bokhandelen, så det vil være anledning til å studere den da. Men De bør få en til å forklare den for Dem.

Hva De har skrevet om Bjørnsons «En Hanske» kan man jo bare la stå. Førenn De skrev det hadde De imidlertid hatt godt av å lese (og prøve å forstå) kritikken over dette verk i pressen derhjemme, f.eks. i Nyt Tidsskrift og uttalelsene av teologen professor Lochmann. Om «En Hanske» har det i virkeligheten vært bare én kompetent mening. Til Deres tvil om sannheten av en slik farmertype som «Ola» i Jansons «Kvinden skal være sin Mand underdanig», skal jeg bare opplyse at denne fortelling står virkeligheten så nær og er så nøkternt kopiert at her er mange Ola’er som har kjent seg selv igjen, og mange hustruer som har gjenkjent sine menn i «Ola»; disse siste har takket dikteren for denne røst «fra de stummes leir».

Så får Janson sluttelig en invitasjon til å komme til Chicago og disputere med Dem og synodeprestene dernede. Nei, hvor fornøyelig! Tenk, å kunne få anledning til å utveksle meninger med doktorer. Man må si det var en ypperlig anledning til å bli «belært».

Nei, hør nu, hr. Julson, et ord i alvor! Tenk Dem stillingen når f.eks. treenighetsspørsmålet kom opp. De og synodeprestene beviser ortodoksiens «rettferdighet» (med tildels falske skriftsteder) av Bibelen – Janson beviser sin læres sannhet av Bibelen, historien og forskningen. Ville De anerkjenne hans bevis? Kunne Janson anerkjenne Deres? Så lenge man står på så ulik en grunn kan det jo ikke bli tale om diskusjon. Skulle De imidlertid virkelig ønske å vite hva det er Janson beviser og beviser med, så er jo den rike unitariske litteratur tilgjengelig for enhver. Særlig skal jeg henvise til Victor Rydberg. [1] [2]

Fotnoter

[1]

Pauxillus.

[2]

Lukas og Aristarchus.

1885 – 1 SENECA OG PAULUS

Tidlig om våren i året 61 efter Vårherres byrd, ganske kort tid efter at mordet på keiserinne Agrippina tiltrakk seg all oppmerksomhet i den romerske verden, landet et alexandrinsk skip, som het Dioskurene i den lille tempelrike stad Puteoli, et par timers vei fra Neapel og adskillige mil syd for Rom. Ombord i skipet befant seg en flokk statsfanger som Festus, stattholderen i Judea, sendte til Rom, under oppsikt av en avdeling romerske soldater. Folk i Puteoli la merke til at det blant fangene var én som både skipsmannskapet og soldatene viste en særlig aktelse: han var en liten, mager, værbitt mann, lenket til en romersk kriger og betjent av to ynglinger. Ved Forum Apii og Tres Tabernæ kom en deputasjon av venner ham imøte, hvilke alle behandlet ham med utsøkt ærbødighet.

Kommet til Rom avlevertes fangene i den pretorianske gardeprefekts embedspalass, og av den skrivelse høvedsmannen Julius overbragte angående denne ene fange vi allerede har merket oss, erfarte Burrus, prefekten, at hans sak kun angikk en trette mellom jødiske sekterere, hvorpå han ble lovet en viss betinget frihet med opphold i en selvleiet bekvemmelighet [3] og kun bevoktet av én soldat. Fangen kalte seg Paulus.

Ja, det var Paulus, apostelen fra Tarsus, som jødene i Jerusalem hadde reist et så voldsomt folkeoppløp imot at han måtte sperres inne i festningen ved Cæsarea, hvor han hensatt i to hele år. Nu hadde han som romersk født borger appellert til Cæsars rettferdighet: han hadde forlangt å få sin sak påkjent av keiser Nero. Derfor var han nu i Rom.

Det er overveiende sannsynlighet for at det værelse Paulus nu leiet lå i umiddelbar nærhet av den stadsdel hvor hans kjødelige frender ennu har deres opphold – i den såkalte ghetto. Det var et tilfluktssted for den laveste, råeste befolkning, med et idelig tilløp av bermen fra alle nasjoner. Tacitus kaller stedet: universets kloakk. Her dreves fortrinnsvis den av det aristokratiske romerfolk foraktede «lavere håndtering», som ble jødenes spesialtrafikk: å selge fyrstikker, gamle klær, brukket glasstøy, samt betle og spå. I en av ghettos smale, mørke og skitne gater var det rimeligvis at Markus og Petrus bodde dengang de grunnla sin lille kristne kirke i Rom, og her var det nu at også Paulus slo seg ned, hvor han i «Paulus’ skole», hvis sted ennu påvises, underviste hedning og israelitt om salighetens vei.

Den som hadde besøkt det gamle, mørke rom dengang, ville ha merket seg en med bøyet, svakt legeme og furet, fortidlig eldet ansikt, middels stor jøde som var lenket til en romersk soldat. Men ved nærmere betraktning ville han også ha oppdaget det glimt av genialitet, det bluss av inspirasjon som glødet i hans øyne. Og om han var lenket, Guds ord var det ikke. [4] Hadde man lyttet til de ord som han tydelig dikterte, eller kastet et blikk på hans store håndskrift, stor fordi hans øyne var svake, og fordi hans hånd skalv under vekten av den lenke den bar – så ville man ha erfart de udødelige sannhetsord som skulle styrke troen i de kjempende kirker i Efesus, i Filippi og i Kolossæ, og som siden har styrket den hele kjempende kristenhet.

Hans vidnesbyrd vant en forholdsvis vid utbredelse; hans lenker på hender og føtter ble til evangeliets fremme [5] i «alle palasser og alle andre steder». La oss ikke misledes av betydningen av disse ord, eller oppta middelalderens tradisjoner som gjorde Paulus til en yndling av Roms keiser. Det ord som her oversettes «palass», [6] er andre steder gjengitt med «keiserens hus», [7] hvorved menes keiserens tjenere, treller, som var tatt av den laveste folkeklasse. Ordet «pretorium» har rimeligvis simpelthen betydningen av den barakk i den romerske krigsavdeling fra hvilken Paulus’ vakt ble tatt efter tur. I slike omgivelser tilbragte Paulus to år (61–63) i hvilken tid han opplevet at Oktavia ble forskutt, Poppea Sabina ble keiserinne, Burrus døde, Seneca ført i unåde og Nero begikk den ene ugjerning efter den annen.

Det er ut av slike forhold noen av de første kristne har villet oppbygge efterverdenen med en skriftlig komposisjon som skulle inneholde den brevveksling som formentes å ha foregått mellom apostelen Paulus og Seneca. At dette verk er uekte er nu erkjent av den hele videnskapelige verden, og i sannhet, den er for plump til å være verd noen granskning lenger. Men så lenge er den imidlertid verd å oppbevares, som det spørsmål ennu stundom høres: Om det er noen sannsynlighet for at Seneca har hørt Paulus preke, eller lest noe av ham.

Og svaret blir at det er absolutt ingen sannsynlighet herfor. [8] Innbilningen hisses naturlig både ved den motsetning og ved den likhet som åpenbarte seg hos disse to karakterer. Og vi skal se en ganske påfallende likhet i deres læres sentenser og uttrykk. Men dette var en tid i hvilken prinsipielle grunnsannheter møttes fra den ene livsbetraktning såvelsom fra den annen, uten å være noens spesielle særeie. Stoisismen, nobel som den var i mange av sine bud og leveregler, høy i sin moral, dypt innprentet i mange henseender som med en halvkristelig fromhet, så hen til kristendommen med dyp forakt. De kristne så tilbake på stoikerne med mishag. Og stoikerne hånet og forfulgte de kristne. Selv den blotte tanke om å motta undervisning i kristendommen ville ha bragt Seneca til å gyse; hvor meget mere da å gå over til den fattige, forfulgte vandrende jødes religion! Den veltalende, stolte, lykkelige, rike, kraftfulle filosof ville ha smilt til den tanke at noen fremtidig slekt skulle tro ham istand til herfra å ha lånt noen vesentligere bestanddel av filosofi og moral til sine polerte, epigrammatiske livsregler. Og han ville smilt til den historiker som kunne tro ham prinsippløs nok til å motta religionsundervisning av en som han – om han noensinne hadde truffet ham – ville ha ansett for en gal, fattig stakkar, halv fanatiker og halv barbar.

Vi erfarer av apostelen Paulus selv, [9] at de som først omvendtes til kristendommen var mennesker i den ytterste fattigdom, og at deres prester foraktedes som dumme dårer, forfulgte og hjemløse arbeidere, narraktige særsyn for verden, for engler og for mennesker. Vi vet at for grekerne var deres preken en dårskap, og at, når de talte om Jesus og om omvendelse og tro, tilhørerne hånet [10] og belo dem. Dette er bekreftet av uttalelser fra flere av de samtidige gamle skribenter. Vi har allerede sett det ringeaktende uttrykk Tacitus brukte om de kristnes kvarter i Rom, rimeligvis fordi det var de kristnes kvarter, og hans sprog er blott det samme som hos alle romerske skribenter på den tid, uansett karakter og klasse. Tingen var at i den tid, og i århundrer derefter, betraktet romerne de kristne med så ringeaktende likegyldighet at de – som Festus, Felix, Gallio – aldri bemøyet seg med å adskille dem fra jødene; de kom inn under samme begrep. Forskjellen ble aldri riktig klargjort for den hedenske verden, førenn under Hadrians regjeringstid, ved det grumme massemyrderi av de kristne; øynene opplotes for det faktum at det mellom disse to folk ikke eksisterte noen sosial likhet, men at det var uforsonlige avvikelser både i liv og religion. Og blad for blad kunne fylles med de uvitende og spotske hentydninger hedningene gjorde til jødene og de kristne. I deres bevissthet stod de i klasse med den hele falne masse av egyptiske og orientalske bedragere og fetilbedere som søkte til Rom for å fange de fremmede. De avskydde dem som en bande opprørske, voldsomme, halsstarrige, gjerrige individer, som en flokk halvmennesker, sammenbragt hovedsakelig av lavsinnede, rå slaver. Da de fullt og fast trodde at den hovedguddom de tilbad var hodet av et esel, sluttet de derav konsekvent at ingen uten de laveste naturer kunne tilhøre og bekjenne slik religion. Deres skikker betegnedes som «latterlige», «avskyelige», «fordervelige», og deres nasjon som «tilbøyelig til overtro, motstående all religion». [11] Og om de overhodet visste noen forskjell på jøder og kristne, så var det for å gi de siste enn mere konsentrerte ukvemsord. En «ny», «fordervelig», «avskyelig», «fordømt» overtro – det er det sprog hvormed både Suetonius og den ellers så høysinnede Tacitus omtaler de kristnes religion. Seneca nevner ikke de kristne med et ord. Og dog kunne ikke han ha unngått å høre dem nevne, såsom både disse og jødene under Claudius’ regjering var fordrevet fra Rom – «på grunn av deres uavbrutte uroligheter», som Suetonius så kritikkløst slenger hen, og såsom de under Neros regjering ikke beskjeftiget offentligheten noe mindre, eftersom de da ved en gitt leilighet ble skåret opp og brent som fakler i keiserborgens haver. Jødene nevner Seneca imidlertid noen få ganger, og da for å gjøre sin bemerkning til deres ørkesløse sabbatholdelse, samt kalle dem «den mest fordervede rase».

Leseren vil nu selv dømme om det efter dette er den ringeste sannsynlighet for at Seneca noensinne stod i forbindelse med Paulus.

Fotnoter

[3]

Ap. gj. 28,30.

[4]

2 Tim. 2,9.

[5]

Fil. 1,13.

[6]

[7]

Fil. 4,22.

[8]

Farrar.

[9]

2. Kor. 8,2.

[10]

Ap. gj. 17,32. Ordet uttrykker den mest hånende og ufordulgte forakt.

[11]

Tac. hist. 1. 11; ib. v. 5; Juv. 14. 85; Pers. v. 190, osv.

II

Allikevel må man kalle Seneca en sannhetssøker i ordets høyeste betydning, og likheten mellom Senecas sentenser og Den hellige skrifts er på mange steder aldeles påfallende. Dette gjorde at oppmerksomheten vaktes også blant de gamle kirkefedre for denne likhet, såat Tertullianus sier om Seneca, at «han er ofte en av våre», Lactantius kaller ham «vår Seneca» og Hieronymus opptar ham i sin fortegnelse over berømte religiøse personligheter. Noen av hans lærebud, jevnført med de tilsvarende i Bibelen, vil muligens interessere leseren, som da selv vil se hvilken sum av guddommelig sannhet der kunne anes og læres av den gamle hedenske filosofi.

I
Paulus spør: Vet I ikke at I er Guds tempel, og at Guds Ånd bor i eder? (1 Kor. 3,16).
I
Seneca skriver til vennen Lucillus i det 41. av de brev som anses å inneholde hans verdifulleste moralske refleksjoner: Gud er nær deg, er med deg, er i deg. Hellige ånder dveler inne i oss og vokter vår vilje …. Det er ingen god mann uten Gud.
Og i 73. brev: Forundrer det deg at mennesket går til Gud? Gud kommer til mennesket, ja enn nærmere: han kommer inni det. Ingen tanke er hellig uten Gud.

II
Og ingen skapning er usynlig for hans åsyn, men alt er nakent og bart for hans øine som vi har å gjøre med (Hebr. 4,13).
Men du, når du beder, da gå inn i ditt lønnkammer og lukk din dør og bed til din Fader, som er i lønndom, og din Fader, som ser i lønndom, han skal lønne dig i det åpenbare (Matt. 6,6).
II
Seneca («Om forsynet», I): Det er ingen fred om samvittigheten er innslumret i oss. På oss hviler Guds øye.
I 83. brev: Hva gagner det å skjule noe for menneskene når intet er dulgt for ham? Han er tilstede i våre beslutninger og i våre innerste tanker.
I 83. brev atter: Vi må leve som levet vi åpent for alle mennesker. Vi må tenke som om hele verden kjente våre skjulteste tanker.

III
Paulus: Da vi nu altså er Guds ætt, bør vi ikke tro at guddommen er lik gull eller sølv eller sten, et billedverk av menneskelig kunst og tanke (Ap. gj. 17,29).
III
Seneca (31. brev): Ikke engang fra husets tinde er det mulig å springe opp til himmelen. Stå derfor opp og bered deg selv til en skapning som er verd Gud; dette kan du dog ikke gjøre med gull og sølv. Et billede av Gud kan ikke gjøres av slikt stoff.

IV
Paulus: Bli derfor Guds efterfølgere som hans elskede barn (Efes. 5,1).
For den som heri tjener Kristus, han er velbehagelig for Gud og tekkelig for mennesker (Rom. 14,18).
IV
Seneca (95. brev): Ønsker du å stemme gudene gunstig mot deg? Vær dydig. Å ære dem er allerede å efterfølge dem.
I 124. brev: Mennesket har til hensikt å gjøre det gode som hører det til. Hva er dette gode? En omdannet og renset sjel, Guds billede, vokser over alle jordiske ting og handler efter sine egne rette og sanne behov.

V
Ve eder, I skriftlærde og fariseere, I hyklere, I som ligner kalkede graver, som utvendig er fagre å se til, men innvendig er fulle av dødningeben og all urenhet! (Matt. 23,27).
V
Seneca: Dem som I anser for lykkelige – om I så dem inneni istedetfor blott deres ytre skinn – I ville finne dem elendige, urene, nedrige, men skinnende som deres egne vegger utvendig. Det er ingen ekte, varig lykksalighet. Det hele er en fin, tynn, hvit kalk som sålenge den står urørt, skinner og lyser og imponerer oss; men når noe støter imot den, forundres vi over at så meget urent viser seg innenfor kisten.

VI
Og noget falt i god jord; og det bar frukt, noget hundre fold, og noget seksti fold, og noget tretti fold (Matt. 13,8).
VI
Seneca (38. brev): Ord må sås som sæd som, ihvorvel den er liten, vil utfolde sine krefter og vokse fra det minste til det største når den blott får en passende jordbunn. Fornuften gjør det samme. De ord som tales er få, men har fornuften mottatt dem rett, så vil de vinne styrke og gro opp.

VII
Dersom vi sier at vi ikke har synd, da dårer vi oss selv, og sannheten er ikke i oss (1 Joh. 1,8).
VII
Seneca («Om vrede», 1,14; 2,27): Dersom vi vil dømme rett og rettferdig om alle ting, la oss da først minne oss selv om dette, at det er ingen av oss uten feil. Intet menneske er funnet, som med rette kan frikjenne seg selv. Og den som kaller seg selv uskyldig, gjør det fordi ham intet kan overføres ved vidner, men alene ved samvittigheten.

VIII
Paulus: For pengekjærhet er en rot til alt ondt (1 Tim. 6,10).
Eders ferd være uten pengekjærhet; så I nøies med det I har (Hebr. 13,5).
Men når vi har føde og klær, skal vi dermed la oss nøie (1 Tim. 6,8).
Ja, gudsfrykt med nøisomhet er en stor vinning (1 Tim. 6,6).
Det er lettere for en kamel å gå gjennem et nåleøie enn for en rik å gå inn i Guds rike (Matt. 19,24).
VIII
Seneca («Om ro i sjelen», 8): Rikdom er den største årsak til den menneskelige elendighet.
I 114. brev: Vi er vise hvis vi blott ønsker lite. Hvis hvert menneske riktig betenkte hvor lite det trenger og det tok mål av sin kropp, så skulle det finne hvor lite den inneholder, og hvor kort tid den trenger noe.
I 110. brev: Akk, er du fengslet i forundring og bestyrtelse! Dette er alt forgjengelig! Slike ting er blott til å se, ikke til å eie. Vend deg heller til den sanne rikdom; lær å bli fornøyd med lite.
I 20. brev: Han er en høysinnet mann som ser rikdommer spredt omkring og heller hører enn føler at disse er hans. Det skal meget til ikke å forderves i samkvem med rike. Stor er han som midt i rikdommen er fattig; men sikrere og tryggere er han som er uten all rikdom.

IX
Paulus: Vær ømhjertede mot hverandre i broderkjærlighet (Rom. 12,10).
Du skal elske din næste som dig selv (3 Mos. 19,18).
IX
Seneca («Om vrede», 1,5): Mennesket er født til gjensidig hjelp.
I 48. brev: Du må leve for andre hvis du vil leve for deg selv.
«Om vrede», 3,43: Mens vi er blant menneskene, la oss behandle hverandre med godhet. La oss ikke bli årsak til noe menneskes fare eller frykt.

X
Paulus: Men nu er I Kristi legeme og hans lemmer, hver efter sin del (1 Kor. 12,27).
Således er vi mange ett legeme i Kristus, men hver for sig er vi hverandres lemmer (Rom. 12,5).
X
Seneca (59. brev): Lærer vi ikke at vi skal rekke den skibbrudne hånden, vise vandreren vei og dele brødet med den hungrige? Alle ting du ser, det guddommelige med det menneskelige, er ett. Vi er alle lemmer på det samme store legeme.

XI
La ikke din venstre hånd vite hvad din høire gjør (Matt. 6,3).
XI
Seneca («Om fordel», 2,11): Har en virket til en annens fordel, la ham holde sin tunge …. Intet burde være fjernere fra velgjøreren enn å hovmode seg av sin gode gjerning.

XII
Han lar sin sol gå op over onde og gode, og lar det regne over rettferdige og urettferdige (Matt. 5,45).
XII
Seneca («Om fordel», 1,1): Hvor mange er ikke lyset uverdige, og allikevel går dagen ned.
Ib. 7,31: Gudene forlener ham fordel, som har forglemt dem; de fortsetter å la den tilflyte ham som aldri takker for den. De strør sin velsignelse over nasjoner og folk. De dugger den hele jord med timelig vinning, de vugger havet med vind, de tempererer vinter og sommer med forandringer i luften.

Det ville bli en unødig fortsettelse å påvise flere likheter mellom Senecas skrifter og Bibelens. En mere interessert kan selv legge til såmange han ønsker. Hva vi allerede har sett, viser oss imidlertid nok til å erkjenne at moralen i Senecas lære var edel og opphøyet nok til å passe for himmerikes rike. Fleury er av den mening at Seneca for å kunne skrive som han skrev, måtte ha hatt kjennskap til de kristnes hellige skrifter. Men vi skal minnes at det er knapt én original tanke i Senecas moralbud som ikke finnes tildels enn finere og bestemtere uttrykt både hos Platon og Cicero. I denne forbindelse vil jeg blott peke på to navn til: Slaven Epictetus og keiser Marcus Aurelius. Alle disse tenkeres skrifter har den samme forunderlige tyngde av moralsk sannhet, som således ikke blir noens særeie. Hedenske slaver kunne dengang i inspirasjonens øyeblikk åpenbare for verden like så fullvektige moralske sannheter som de hebraiske profeter og Kristi apostler.

Imidlertid beviser de hedenske skrifter av denne slags at Guds ånd til alle tider har talt igjennom begavede menn og gjort dem til profeter, uansett trosbekjennelse og nasjon. Gud «efterlot dem ikke uten vidnesbyrd». St. Thomas Aquinas’ ord, at mange hedninger har hatt en «blind tro», er blott en annen måte å uttrykke Paulus’ tanke: Idet de ikke hadde noen lov var de en lov i seg selv og visste fruktene av den lov som var skrevet i deres hjerter. [12] For dem åpenbarte guddommens evige visdom seg i elementære ting og i deres samvittighet. «Naturens stemme var Guds stemme». Naturens lov var deres åpenbaring. [13]

Den kunnskap man således ervervet seg, dvs. det religiøse inntrykk man fikk ved denne streben mot sannhet gjennom erfaring og fornuft, er blitt kalt den «naturlige religion». Blant dens bekjennere var Seneca. Han var så å si en tilhenger av naturens kristendom. Hans skrifter er ikke uten spor av den tid i hvilken han fremtrådte. Den glimrende retorikk skjuler ikke alltid det inkonsekvente i tenkningen; side om side med de gyldneste sannheter skjuler seg ofte motsigelser og paradokser; hans skarpsindige uttalelser om Gud utarter ofte til en usikker panteisme. Selv hans forfekten av doktrinen om udødeligheten hviler ofte på så løst grunnlag at han siden rokker sine egne bevis ved sin usikkerhet og sine motsigelser. Men som moralsk lærer har han en ganske forbausende kraft og var som sådan ofte langt forut for den almindelige opinion i sin tid. Få har skrevet smukkere og med mere åpenbar ærlighet om sannhet og mot, om menneskets vesen og karakter, om plikter mot slaver, om ømhet endog i forhold til sine fiender, om uegennyttens ære osv. Mange av hans skrifter er virkelig hedenske prekener og moralske tanker av den høyeste og gedigneste slags. Men kristen var han ikke og kjente ikke de kristnes lære.

Av hvilken grunn har da historikere og almenhet sammenstilt de to åndens stormenn: Seneca og Paulus? Ja, vårt svar vil blott bli et nytt spørsmål: Er det ingen mulighet for at Paulus kunne ha lest Seneca?

Paulus ble som rabbidisippel undervist i hedensk filosofi, og at han siden som voksen mann satt inne med endel spekulativ betraktning viser seg overmåte klart av hans skrifter. At han hadde belesthet også i den rent greske litteratur viser han selv på minst fire forskjellige steder. [14]

Seneca kunne han ikke synderlig godt unngå å høre tale om da han kom til Rom, og det er måskje ikke umulig at dette har ledet til en studie av hans skrifter, som i virkeligheten inneholder så meget som måtte sette Paulus’ sinn i bevegelse. Senecas bror, prokonsulen, kjente han allerede fra før. [15] Om Paulus har lest Senecas skrifter følger derav ingenlunde at han skulle ha lånt et eneste av de vesentlige elementer i sin tankebygning og livsbetraktning fra Seneca. Vi kjenner jo Paulus’ liv for meget til å henfalle til denne meningsløse slutning. Men umulig var det måskje derimot ikke å holde spørsmålet åpent: om ikke de skjønneste og dypeste sentenser i Senecas skrifter – dersom Paulus virkelig har lest dem – iallfall i form har hatt innflytelse på enkeltheter i dennes brev.

Dette er dog blott en stille tanke, et spørsmål til granskerne. Likheten i uttrykksmåte og tankegang hos Paulus og Seneca kan også forklares på en annen måte. De var nemlig begge levende mennesker, med fulle menneskelige følelser, et bankende, medfølende hjerte og et åpent øye for menneskehetens nød. Og det hadde ikke alle de romerske og greske filosofer i samme grad som Seneca. Derfor ildner det en livets varme gjennom hans ord, og en ren, dyp ærlighet; leseren får ham kjær – kjær som Paulus, som han ligner. Således har måskje efterverdenen ført dem sammen. Seneca var, like så lite som Paulus, noen ufølsom, rugende, umedgjørlig stoiker; han var en lidenskapelig, varmblodig og varmhjertet mann, som kunne briste i en voldsom gråt da han erfarte sin venns, Annæus Serenus’ død, [16] og omfatte sin hustru og sine små med en rørende omhyggelighet – tross det at han f.eks. overfor sin hustru var et barn av sin tid – keisertiden.

Fotnoter

[12]

Rom. 2,14 f.

[13]

Hooker, Eccl. Pol. 3,8.

[14]

I Ap. gj. 18,28 anfører Paulus en strofe av diktet «Phainomena» av Aratos (3. århundre før Kristus). Uttrykket «Nogen av eders skalder» på dette sted forutsetter dessuten kjennskap til flere enn én. Virkelig treffer man også de samme ord hos Kleanthes (3. århundre før Kristus). 1 Kor. 15,33 er en strofe hentet fra «Thais» av Menander (f. 342 før Kristus). Brevet til Titus inneholder også et vers fra en gresk dikter (Epimenides fra Kreta).

[15]

Ap. gj. 18,12.

[16]

63. brev.

1885 – 2 FRA AMERIKA

Det ligger et land på andre siden havet, stort som 20 kongeriker og rikt som intet annet land – det er Amerika, millionenes republikk. Folk her hjemme kjenner det fra geografien, fra amerikabrev og fra trykte foredrag. Jeg har vært derover og kommer derfra nu. Jeg gikk dit som yngling, fylt av begeistring for verdens frieste folk og land, og rik i min tro på dets sunne indre ordning – jeg gikk derfra, flere år senere, temmelig nær ved å være trett, både av min overtro og min tro. Og det vil gå flere som det gikk meg. Vi lever herhjemme oppe i noen åser som ligger som 2. etasje over andre europeiske hjem; dit opp føres så en gang imellom bulderet nedenfra, fra den larmende, levende, lystige verden; vi streifes av stormens store, jublende støt, vi lokkes og tennes og flommes med. Det er amerikabrevenes og foredragenes verk. Så legger vi da i vei – med forutfattede meninger og med de største forventninger.

Og ofte skuffes vi. Ikke i våre forventninger om å «tjene penger»; ti det kan alle folk derover – og ikke i vårt begjær efter meget mat. Men vår skuffelse blir rent moralsk, når øynene åpnes for grove, uærlige midler og for voldsomme misbruk av «tillatte ting» i en fri lovgivning. Da gripes vi av følelsen av den fare som forskjellige rasers og elementers krysning avstedkommer i et fritt land med kontrolløs vilkårlighet – og faren er så meget større i Amerika, hvor emigrantladninger av sykt og ruinert folkeråstoff strømmer inn fra alle verdens kanter hver eneste dag.

Men Amerikas prinsipper skuffer ikke, og dem må man beundre. Jeg mener dog kun i snevrere forstand de prinsipper efter hvilke Amerika tar bermen av Europas befolkning og gjør brave mennesker av. De skuffer ikke. Ti det er menneskekjærlighetens og den like frihets prinsipper; det er den store, herlige almenfølelse som Amerika kan lære alle andre folkeslag i verden. «Declaration of Independence», på hvilken hele De forenede staters lover og institusjoner hviler, er et av de nobleste aktstykker i landenes historie, og det blir så meget merkeligere derved at det er det første i sitt slags – den første uavhengighetserklæring efter hvilken et folk virkelig har prøvet å praktisere uavhengighet, ikke alene overfor andre land, men også konsekvent gjennomført mann og mann imellom. Amerika er den første stat som har oppgitt den metode å straffe folk til lydighet. Med offentlig tillit og ved å gi hver sjel like stor menneskelig rett – derved oppdrar Amerika sine sønner og døtre.

Det er prinsippene.

Men der er praksis i Amerika også, og praksis må her legges særlig vekt på, da livet pulserer her med lidenskapeligere styrke og med voldsommere forbruk av kraft og midler. Når man da har trodd sterkt og ideelt på Amerikas sosiale ordninger og ventet en sum av lykke og velvære og tilfredshet som en følge av dem, da – ja, da skuffes man. Det er her man tilsist må trettes, både i sin ideelle overtro og i sin nøkterne tro. Ti prinsippene holder ikke hva de lover.

Prinsippene holder ikke hva de lover! Nei, ti de ligger i altfor ideell fjernhet fra virkeligheten og den daglige praksis. Jeg mener at her er plass for mere moral og mere virkelig levende menneskekjærlighet og likhetsfølelse i en stat som hviler på de amerikanske prinsipper enn tilfellet i virkeligheten er i Amerika. Jeg mener at det skal mere moralsk utviklede folk til enn amerikanerne for å tåle så frie institusjoner og slik umåtelig rikdom som deres. Og der er det den fryktelige store fare tårner seg opp for det vide, herlige Vesten og for dem som emigrerer; det vil komme en dag da de ikke lenger kan tåle sin frihet. Den tid vil engang komme, da enten Amerika må sette tvang på sitt folks vilkårlige frihet – altså modifisere sine prinsipper – eller også, hvis emigrasjonsoversvømmelsene av alt det stygge og syke i Europa skal vedvare – gå til grunne. Således stiller det seg for meg. Og således som det nu går, kan det ikke fortsette i lengden; Amerika har allerede fått for mange betingelser til å bli en historisk umulighet til at det kan bestå som stat, med den samme sort borgere, sålenge som der er stater i andre deler av verden.

Således som nu ved valg. Jeg vet hva jeg i visse norske blader har lest om valg der over; men jeg vet også hvorledes de faktisk foregår. Ti der er det man bruker millionene, og derfor kaller jeg Amerika «millionenes republikk». Man ikke alene kjøper enkelte stemmer, men man kjøper stemmeoppkjøpere som forhandler stemmer en gros, spekulanter som tar «forretningen» på «jobb» og får sin akkordsum utbetalt i kontanter. Man ikke alene kjøper plakater til å slå opp på veggene og lure ned i folks lommer ute på gatene, og man ikke alene kjøper vogner til å gi bort til folk som kjører meget, vogner hvorpå kandidatens navn paraderer i en stor leselig linje; men man kjøper menns hustruer, fotografer, vertshusholdere, fedre og sønner – og aviser. Det gis enorme summer ut til avisene foran hvert valg av noen betydning. Og hvorledes kjøper man avisene? Til å gå inn når de er imot eller til å tie? Nei, man kjøper dem til å svulme ut og til å arbeide i den – den retning. Og hvorledes arbeider disse aviser som lever ganske utelukkende av disse tusener valgpenger om året? Jo, således at deres voldsomhet i ethvert annet land med normal pressefrihet ville være en forbrytelse. La oss bare huske – for å ta det siste – hva vi har sett i den amerikanske presse i anledning av det nylig foretatte presidentvalg.

Her mener jeg at det er fare ved så frie forhold hos et folk som amerikanerne, som jo ikke har vokst sikkert og sunt fremad og ut av landets frihetshistorie. Ti amerikanerne opprives og forstyrres og blandes idelig med europeisk råstoff- og forbrytertilstrømning. Hvem kan si oss hvem som egentlig er «amerikaner» og hvem irlender, skandinav, tysker, østerriker av disse 50 millioner? Var amerikaneren idag et helt folk, som var blitt fortrolig med menneskerettighetenes og frihetens former fra begynnelsen, og ikke var en blanding av de mest uensartede raseelementer fra alle verdens kanter, ja se da ville Amerika bli hva vi ideelt mener det er, førenn vi går der over, og da ville det sosialt være generasjoner foran stater som det nu moralsk står generasjoner efter. Men skjønt jeg tror at det skal lange, lange tiders utvikling til førenn en stat kan bestå i lengden med så fri ordning som Amerikas som jo faktisk åpner for alle slags løsslupne friheter – tror jeg dog at Amerika har flere betingelser enn noen annen stat i vår tid til å holde det gående ennu en tidlang, særlig hvis det i tide stanser emigrasjonen, eller iallfall stiller visse betingelser for den.

Jeg tror ikke at frihet er friheter, og ikke at velvære er hele livets lykke. Men det er ikke så langt fra å være amerikanerens oppfatning. Det er sagt [17] at «straks man kommer i land i Amerika, ser man at man befinner seg i et fritt land». Dette var sagt til Amerikas ros. Men vet De hva jeg så? Jo, at folk tillot seg friheter. Fra havnen kom jeg opp en gate som er en av de travleste i New York. Den var usedvanlig trang i forhold til den voldsomme ferdsel; men grunnen er dyr i New York – jeg så således hus der på 16 etasjer, hvorav fire lå under jorden. Nu – den gate så jeg en kjører stille sin kjerre tvers over, for å lesse av inni et pakkhus; en annen kjører gjorde det samme på andre siden, og disse to stengte derved passasjen så aldeles at ni andre kjørende som kom bakenfor ikke kunne slippe forbi; de måtte vente til de to første behaget å bli ferdige. «Straks man kommer i land i Amerika, ser man –» osv.! – I denne forbindelse kan jeg ikke nekte meg å meddele en annen betegnende hendelse, i og for seg ganske hverdagslig for Amerika, men rett karakteristisk. Et uhyre av en mann ødela et ungt pikebarn på offentlig gate i en av Vestens store byer; men fyren hadde forbindelser, som holdt på å få ham frikjent. Da opprørtes folkets moralfølelse, og en vakker natt stormet innbyggerne med selve mayoren i spissen rådhuset, tok fangen ut av cellen og hengte ham i et tre. – Se, når man har vært i Amerika en stund, vil man finne at man befinner seg i et – frihetenes land! Ti en slik omgåelse av lov og orden tyder – når en tagen tilrette synes så rent nødvendig som her – på en slapp rettsmoral; den viser «friheter» hos dem som omgås loven og skulle dømme efter den. Men selv i tilfelle hvor loven og dommerne øyensynlig har gjort sitt, trer ofte den «supplerende» lynsjing til og viser at man bor i et «fritt» land.

Jeg tror ikke at frihet er friheter, og ikke at velvære er hele livets lykke. – Ja, velværet! Jeg vil si: Straks man kommer i land i Amerika anstrenges man ved å finne grensene så forvirrende vide og folk så nervøst hastige – det er ingen grenser for dette evige jag, fra man er stor nok til å begynne å arbeide og inntil man ikke kan lenger, og for denne nervøsitet i å nå fremover så langt, så langt som mulig. Ja, amerikanerne er et gjærende, utoverhigende folk; det er som om umåtelige hjul driver med en susende fart deres hele tilværelse. Sålangt som en oppfatning søker å trenge inn i deres indre interesser, finner den blott det samme forserte liv, hårdt som en slaves, hastig, oppslitende, anstrengende, vovelig, med store sprang og vilt begjær. Mens et folks egentlige møye i andre land må kalles dets kamp for sin tilværelse, må det her hete folkets kamp for velværet – et visst kjøttetende, mettende velvære, med god råd til sterke sanselige nytelser, til fete hester og fet mat. Ti den egentlige amerikaners kunstsans, litterære, religiøse, politiske og sosiale interesser er høyst uegentlige elementer i hans liv. Derfor ser man ham også, når han 40–50 år gammel har oppnådd å samle inn den sum som kan ta ham fri fra bekymringer til hans «siste, salige ende» – man ser ham stanse sine sterkeste krav til gamle fornødenheter, og hans attrå til livet er mettet – ja, om den ikke er mattet. Jeg kommer vel senere tilbake til dette: her skal det blott noteres. Med et så overarbeidet liv som amerikanerens, kan man kun holde ut så lenge, så må man stanse. Man holder det nok en tidlang gående ved å sette viljens og energiens tross inn; men også den opphører engang – det er for amerikanerens vedkommende når han blir 40–50 år.

Men den oppfinnelsesevne og dristige foretagsomhet, den maskinlyst, som jeg vil kalle det, og det spekulasjonsbegjærlige element hos amerikaneren viser oss dette folk friskere i sine rentut matematiske evner og betingelser enn noe annet folk. Og her er resultatet av den heldige side ved rasenes og anleggenes krysning og ved landets egne naturforhold. Fra den tidligste tid blir folk i Amerika omgitt av maskiner og sinnrike stålinnretninger med blanke hjul og elastiske fjærer som skal lette dem arbeidet og tilføre dem størst mulig positivt utbytte. Fra barn blir man fortrolig med forbisusende jernbanetog foran hver stuedør, og med maskiner som slår, skjærer, raker, vasker, strikker, tørrer, heiser, høvler. Og med maskiner fabrikkeres de største, de minste, de forunderligste ting. Jeg har spist hønseegg fra en eggfabrikk på Brooklyn-siden i New York hvor ikke alene plommen, men endog den fine hinne mellom hviten og skallet var anbragt. Intet manglet. Og jeg har sett sjonglørers maskiner med hvilke man på visse anstalter i Østens store byer svindler penger fra folk som våger seg inn i en trekning – fine, polerte stålmaskiner med susende småhjul, spindelfine snorer og skjulte mekanismer. Amerika er det ennvidere som skaffer Europa de beste instrumenter for tannleger, jordmødre, lasaretter. På det rent teknisk-videnskapelige område er Amerika foran alle folk, endog foran de land hvor hjularbeidet og fine snorer er en spesialitet, f.eks. Sveits.

Men denne Amerikas særeiendommelighet er utartet i de grenseløseste spekulasjonsfantasier. Som ved alle større foreteelser derover er også den matematiske eller tekniske evne umettelig i sin higen mot nyere og alltid nyere ting. Man prosjekterer, gjør overslag, tumler med de sværeste oppgaver, hisses av de villeste umuligheter – og mange ruinerer seg ved sine oppfinnelser. Men man gir ikke derfor tapt; det er en nasjonalmani, ulegelig i sin sykdom, ustanselig i sin omseggripen. Fremad – fremad! det er det evige rop i Amerika, og fremad går det med det grådigste begjær. Et eksempel: I New York, hvor man ingen kull- eller oljegass har, gjorde for nylig en praktisk amerikaner – og «praktiske» er alle amerikanere – et interessant eksperiment i retning av å frembringe gass av gate- og rennestensavfall. Forsøket lyktes glimrende: 17 ounces avfall – 22 kubikkfot gass – med liten bekostning. Inntil nu ble stadig New Yorks aske og avfall transportert flere mile ut til sjøs; men floen har igjen i sterk strømgang ført råtne egg og kålhoder og døde katter inn på kysten til badestedene, og gjort hotelleierne fortvilet. Nu var imidlertid den pine overstått! – Nu skulle kattene omdannes til gass! – Men neppe var dette eksperiment blitt omtalt i New York Herald førenn en annen «praktisk» amerikaner – ti praktiske er de som sagt alle – unnfanget en dristig og hittil uhørt plan: Han ville gjøre gass av New Yorks lik. New York har nu en folkemengde på 1 ½ million, hvorfor der kan påregnes 60–70 tusen dødsfall om året. Og tenk gass av alt dette! Det ville bli New Yorks «velvære» én gang til! Sytti tusen lik! Seventy thousand! Hvor munnen blir deilig full av så rommelige tall. – Således arbeider amerikanske hjerner.

Ja, således arbeider amerikanske hjerner – utrettelig og med en hasardspillers lidenskap. Og mange «arbeider seg opp» som det heter derover, fra en farmergutts dagleiertilværelse til godseierens, fra en rorskars plass ved åren i en flodbåt til den høyeste ære i dette herlige land: Presidentverdigheten, fra en liten stilling i et pakkhus til jernbanekongens, fra fyrstikksalg på gaten til millionærens. Jay Gould, den store jernbanefyrste i Østen, fortalte en komité av United States’ senat at han måtte bort fra sitt fattige hjem da han var 14 år gammel, uten å eie en cent. To år derefter hadde han 500 dollar, kort efter, ved en heldig spekulasjon i karttegning, 5 000, og noen år senere, ved kjøp og salg av en mølle, 50 000. Da ble han eier av Rutland & Washington-banen og kort efter også av Cleveland & Pittsburgh, idet han lånte penger og kjøpte aksjer når verdiene lå nede. Så gikk han inn i Union Pacific-banen, satte inn fem millioner på den, anla kullminer, kjøpte flere baner, solgte andre, tjente enorme summer og er nu, efter en 40 års forløp, en av de fire menn i De forenede stater, hvis millioner faktisk regjerer landet i det skjulte. Slik er amerikanske «forretninger»; men det skal mot og energi til. Foretagendene hviler ikke alltid på omhyggelig planlagte beregninger; de er meget ofte kun resultatet av et genialt eftermiddagsglimt av trafikkgalskap. Mr. Harris [18] fortalte meg: «Jeg vedder på travhester; det er min ‘forretning’. Jeg har veddet den ene dag og tjent summer; den neste har jeg vært ruinert. Et år reiste jeg til Chicago med 10 000 dollar – efter travet reiste jeg hjem igjen så blottet at jeg måtte arbeide i en mølle hele den følgende sommer. Men neste vinter reiste jeg ned igjen og vant på fem veddemål 35 000 dollar. Nu vil jeg ikke bli fattig mere; jeg våger nu blott det halve jeg eier – det er nok.» En amerikaner tåler å tape sine penger, han blir ikke syk, og går ikke hen og tar …. † …. en medisin man helst bør være forsiktig med, og han skyter seg ikke med vann; det gjør kun en europeer som har fine hender. Den mann i New York som ifjor vinter tapte sin umåtelige formue ved spekulasjon i jernbaneland, lever enda; han sitter foreløpig og skriver i en agenturforretning, men han vil prøve igjen! Tror man at amerikaneren fortviler, så tar man feil. En amerikaner er ikke så genial!

Men hvorledes en amerikaner da egentlig er, det er hva jeg i de efterfølgende skisser skal søke å klargjøre. Efterhånden vil jeg vel da ganske naturlig komme inn på ting som uten egentlig å være amerikanske, dog ligger så nær at de må medtas i beretninger «Fra Amerika»; de kunne jo være skandinaviske, norske. Jeg håper at de vil ikke bli av ringere interesse, så meget mere som jeg såvel der, som ved utarbeidelsen av de andre, skal gi så edrue, sanne skildringer som mulig, og i alt vesentlig enten tale av personlig erfaring eller iallfall benytte kun korrekte kilder for mine meddelelser. [19]

Fotnoter

[17]

Kristofer Janson.

[18]

Denne mann er min bekjent. Jeg tillater meg derfor å fingere hans navn.

[19]

Statistiske kilder: Dixon Library, Chamber’s Journal, The Broadway m.fl.

II

Den lille ø Manhattan, som nu bærer det egentlige New York, var engang for to århundrer siden avkjøpt indianerne og betalt med 120 francs (85 kroner norsk). I året 1643 ble de første jordlotter utstykket til hollandske kolonister; en av de første, Marthin Crieger, fikk sin part på det sted som støter opp til den kolossale Trinity Church, og hvor nu Broadway og Wall Street løper over med byens praktfulleste bygninger. Hans eneste naboer var dengang ville dyr og indianere, av hvilke han til enhver tid måtte være forberedt på overfall. Anderledes er det nu. Øen, som er 25 kilometer lang og 3 kilometer bred, anslås nu til en verdi av 3 milliarder 50 milloner francs blott i grunneiendom, mens palassene, kirkene, rådhuset, hotellene, posthuset skal beløpe seg omtrent til det dobbelte. En irlender som kom til New York og begynte med en liten høkerhandel bor nu her i lite elegant slott, og han er «verd» 125 millioner francs. Verdensbladet New York Herald «bor» også her i et marmorpalass av umåtelig verdi. Det er ennvidere magasiner med en årlig leie av 100–400 tusen francs, og hoteller hvis overdådige luksus er blitt et munnhell i alle land. I denne rekke av praktbygninger ligger også Stewarts’ storartede galanterivarebutikk, hvis sjefer eier flere millioner francs. En mil fra denne bygning og oppover en gate hvor noen ganske tarvelig utseende to etasjes bygninger verdsettes til en million francs, og hvor husleien er fra 10–50 tusen francs om året, ligger klyngen av marmorhotellene Delmonico, l’Albemarle, The golden House, Hoffmann, St. James, O’Boyle’s House m.fl. Rekken av prakthus fortsettes så ganske uten mellomrom like til Central Park, som har ord for å være skjønnere enn selve Boulogneskogen. – Indianerne ville ikke få denne ø tilbake for 85 kr. Den er dog blott to hundre år eldre enn da indianerne solgte den for denne sum.

Ved siste folketelling (1880) hadde New York 1 206 590 sjeler (altså opp imot 300 tusen mere enn ved folketellingen 10 år tidligere). Av disse er 611 295 kvinner og 595 295 menn. Av det hele tall er 723 597 oppført ugifte. Av disse nesten 1 ½ million mennesker er det ikke én som direkte produserer føde. Selv drikkevannet hentes 40 mile borte. New York forlanger daglig 2 ½ million hektoliter vann, som alt tilføres staden fra floden Croton gjennom umåtelige rørledninger. Dette vannverk har ikke kostet mindre enn 150 millioner francs; byen betaler derhos årlig 5 millioner for bruken og 10 millioner i rente av kapitalen. Man ser det koster å leske sin tørst i New York, selv om det skjer i vann.

Især i vann med is. Salget av is er i hendene på et halvt snes mektige kompanier, som har oppført ismagasiner som rommer opp til 620 tusen tonn; regner man så tre–fire cent pr. pund, vil folk nødes til å betale en ganske vakker sum om året for koldt vann.

For nu ikke å tale om sterkere drikkevarer. Det er blitt sagt om amerikanerne at de er temperance. Og det er sant. Og dog er der i De forenede stater over 100 tusen mennesker beskjeftiget med tilvirkning og salg av spirituosa. Efter siste census (1880) er der nemlig 16 278 bryggere og maltgjørere, 3 245 destillatører og 68 461 saloonkeepers og bartenders. Dessuten taltes der 13 500 handlende med vin og andre berusende drikker. I selve New York er der 8–10 tusen utskjenkningssteder, hvor alle slags drikkevarer forhandles. Det er ganske utrolig hva New York forbruker om året av sterke drikkevarer. Det innføres således årlig 12–14 millioner hektoliter blott av innenlandsk whiskey, og dette kvantum, sammenlagt med hva som importeres fra Europa, viser oss at om New York mangler noe – det er dog ikke midler til å slukke tørsten. Til De forenede stater i det hele innføres spirituosa fra Europa for 50 millioner francs om året; men det er betegnende for forholdet at med én million færre irlendere ville disse 50 millioner for drikkevarer kunne settes ned til blott de 2/3.

New York som selv ikke produserer en ounce av næringsemner, henter sin fisk, sitt kjøtt og korn fra Illinois, Minnesota, Maryland, Wisconsin, Tennessee og Missouri. Årligårs kommer således til New York omtrent fem millioner sekker mel og ni millioner bushel korn; Jersey avgir fuglevilt, Maine ørret, Iowa fjærkre, Vermont får, Savannah sardeller, Cheasapeak østers, Kentucky svin, Texas okser, Nebraska egg, og siden epler og annen frukt fra alle unionens 36 stater. Når man beregner hva alt dette kommer til å utgjøre i penger, vil man få en enorm sum. Alene forbruket av fødende luksusvarer utgjør for New Yorks vedkommende over 3 millioner francs om året. Man nøyer seg ikke blott med hva selve United States kan skaffe. Foruten de uhyre transportlass som dag og natt løper inn til New York med jernbaner like fra floden Kennesec og fra Colorado-bergene, er der i de utallige småbukter på kysten et storartet røre med ladede slupper og skonnerter som følger inn til New York. Fra Bermudas-øene kommer de ladet med poteter, fra New Foundland med fisk, fra Smyrna med fikener, fra Cuba med appelsiner, fra alle middelhavslandene med sydfrukter. Eriekanalens flotilje avlosser der sine rikdommer, og Hudsonflodens brede flate kan neppe romme de utallige skip som trenger seg frem til New York.

Stadens beliggenhet for omsetningen er også aldeles fortrinnlig, og med unntagelse av London (denne unntagelse for alle enorme tallbegreper!) gis der intet sted med betydeligere skipsfart. Hudson- og Eastfloden, Erie- og Delawarekanalen samt de utallige jernbanelinjer munner alle ut i New York og fører inn De forenede staters naturprodukter. Byen dannes egentlig ikke av Manhattan alene, men har en utstrekning av 35–40 mile i diameter, og til folkemengden jeg nylig nevnte, må også regnes 566 689 i Brooklyn, på broens annen side, som utgjør den svømmende befolkning, rimeligvis den største i hele verden.

New Yorks mektigste stand dannes naturligvis av de handlende. Tre av de største manufakturforretninger omsetter årlig varer for 400 millioner francs hver. I tall er vin- og brennevinshandlerne øverst; efter dem kommer kolonialvarehandlerne, så bakerne, derpå slakterne og endelig konditorene. Av sakførere og advokater er der omtrent 2 300, meglere av alle slags 1 600, leger (også av alle slags) tolv–tretten hundre, apotekere (endog av alle mulige slags!) fem–seks hundre. Skredderne er halvannet tusen mann sterke og skomakerne omtrent dobbelt så mange. Av geistlige og parykkmakere er der like mange, nemlig seks–syv hundre, og av cigarhandlere tolv hundre. – Ennu er der to klasser som ikke må forbigås i taushet. Man regner halvtredje tusen tyver av profesjon, som naturligvis allesammen lever som de best kan; noen er imidlertid blitt rike menn. De danner organiserte korporasjoner og meddeler grader og ordener innen kompaniet, like fra fillete tramps på landeveiene til de elegante gentlemen som møter opp på de fineste hoteller og gjør «business». Disse siste bestjeler aldri damer; det overlater de til de lavere ordensbrødre. Det er imidlertid intet i veien for å kunne «tjene seg opp» også i denne levevei. Det nevnes et par rikmenn i New York som begge har arbeidet seg opp fra orden til orden, fra tramps til gentlemen; disse har nu trukket seg tilbake fra «forretningen» og lever av formuen – man hvisker om en halv million, foruten de kostbare småslott de bor i. – Den annen klasse er de falne kvinner. Politiet kjenner i det høyeste kun 5 tusen; men folk, som har vært litt i New York og har hatt anledning til legge sammen mengden av dem i visse kvartaler, har vært overbevist om et langt høyere tall – 30 tusen.

En stor sum, omtrent 23 millioner francs, anvendes årlig til politi, offentlige straffeanstalter og forbedringshus. Drikken – drikken! Det er den, såvel her som andre steder, som nødvendiggjør offentlig tvangsstraff. Statistikken opplyser oss om at fjerdedelen av de folk politiet arresterer, er i beruset tilstand, hvorav igjen halvparten er irlendere. New York får dessverre sin del av forbryterladningene og utskuddet av den gamle verdens emigranter som således bringer selve de innfødte New Yorks kjeltringer en betydelig forsterkning. Det holdes en regulær politistyrke på 2 500 mann, foruten oppdagelsespolitiet, for å holde disse banditter i age. Men rettigheter som borgere har disse individer allikevel; på valgdagene tropper nemlig tyvene og kjeltringene opp ved siden av skikkelige folk og mottar sine kontanter for sin stemme. Det er umoralen som skader Amerikas institusjoners almindelige liberalitet. Til New York kommer nu også alle. Spekulanter, lykkejegere, hasardører, mordere – alle som ved en eller annen «hendelse» er kommet ut av sin stilling (eller kommet inn i den!) møter hinannen her. Derav følger en febervill opphisselse, med glimrende hell eller ruinerende tap. Ti fristelsene er uimotståelige, resultatene ofte forbausende. Man sikter høyt og trosser all risiko. New York er et umåtelig torv, et vedvarende marked for all «omsetning», en basar uten grense hvor alle unionens og alle verdens kjøpere og selgere setter hinannen stevne. Den uopphørlige nervøse virksomhet er blitt byens særpreg, likesom den også har avsatt sine særegne karaktermerker på selve befolkningen. En øvet kjenner vil kunne skjelne en New York’er fra en mann fra Vesten uten at han har hørt talens forskjellighet. Den statlige aktivitet har gjort ham enn mere årvåken, enn mere smart enn Vestens folk. Det finnes ikke dovne menn i New York, de dovne blir snart kjede av å være der og trekker enten tilbake til sitt hjemland eller drar videre opp i Statene. Man ser det straks man kommer iland. Man tar f.eks. ikke hatten av. Jeg kom fra det gode, gamle Europa hvor en kjent mann må bære hatten i hånden ute på gaten, hvor de små blir inneksersert i respekt, hvor man allerede i frastand ser sin mann og like til man møter ham går og tenker på hvor mange skritt man nu har igjen førenn hatten eller luen skal strykes, hvilken hånd man skal bruke, hvor dypt man skal bøye seg og hvorlenge efterat man er kommet forbi. Jeg kom fra det gode, gamle, elegante Europa, hvor man (riktig bemerket, jeg tror av Bøgh) endog efter døden iakttar rangordenen mellom salige, høysalige, allersaligste og allerhøysaligste. I New York hadde man rent ut ingen respekt – av bare travelhet forresten. Man gikk dristig en forbi og hilste i det høyeste: «How do you do?» De barbarer! Man burde sende dem en zulumisjonær på halsen! Og så den uforskammethet å hilse høyt på gaten! På Karl Johan hilser man høyt til en man ikke ønsker følge med. En provisor hilste høyt til meg regelmessig hver gang han hadde følge med noen som ikke måtte vite at jeg egentlig ikke kjente ham. I New York kan man godt, idet man passerer, forhøre seg hvordan det står til (How do you do?) uten å avvente svar. Det har man ikke tid til. En dame som skjønte at jeg var fremmed og således ukjent med de rettigheter en dame har i en moderne stat, gjorde meg blidt oppmerksom på under en hurtig passasje på åpen gate i New York at kvinnene alltid, uansett «fortausretten», hadde rett til innsiden av fortauet. Det var ikke den veloppdragne stumhet hos damene i Europa! En annen dame, på Brooklyn-siden – dog henne tror jeg at jeg vil kalle «dame» – betrodde meg at jeg ikke visste rett meget – «you don’t know much» – sa hun – fordi jeg ikke kunne si henne hvor New Yorks posthus lå. Amerikansk gatefortrolighet! Men hurtig – helst i forbigående. Man har, gud hjelpe seg!, ingen tid til å stanse.

Således er New York’eren, alltid på ferde, alltid foran alle andre. Og de tar det hele med en art anstand. De kler seg godt, lever høyt, stundom vilt, og viker ikke tilbake for de dumdristigste spekulasjoner. Faller de, reiser de seg igjen, og selv blant de heldige er det få som ikke har prøvet lykkens omskiftelser et par ganger. De elsker smukke hus, praktfulle møbler og sjeldne rasehester. Kvinnene arter seg som mennene – smukke, elegante, modige, foretagsomme, litt snerpete. De kler seg i glimrende toaletter, med juveler og kniplinger, og kan leve «som folk» kun mellom 4 og 6 Avenue og Union Square og Central Park. Kvinnen i denne ring har intet annet å gjøre enn å bruke penger. Hun har ingen beskjeftigelse, ingen plikter og ingen omsorg – det skulle da være omsorgen nettopp for seg selv, for sine nerver, sine kramper, sitt sminkede og pudrede hode og bryst og sine ærgjerrige planer som piner henne på det grusomste.

Det dannede selskap eller society som det her heter skifter idelig; det er i egentligste forstand et kaleidoskop. De ansikter man kjente og fikk kjære for fem–ti år siden er forsvunnet. Enkelte skygger fra en fortid i hvilken man var «oppi det», vandrer måskje ennu omkring; men den toneangivende er borte – man vet ikke hvor, og man spør ikke stort efter det. New York er altfor beskjeftiget, altfor febrilsk til å tape sin tid i unyttig sentimentalitet. Ingen kjenner sin nabo når han enten kommer på knærne eller er blitt fakket for åpenbar svindel; i begge tilfellet er kjennskapet opphørt. United States’ presidenter er attrådde gjester i de rike hus i fire, i høyden åtte år, d.e. under deres presidentur; men når den er omme, ender også attråen – ja, om de ikke tilfeldigvis skulle være rike, i hvilket tilfelle de vedblir å tilhøre society som andre rikmenn. Giftermål blir under disse forhold stedse vanskeligere og vanskeligere da de unge piker er vant til fullstendig dovenskap i alt som ikke hører hen under spekulasjonsaffærer og forlystelser.

III

Litteraturen og kunsten kjenner New York’eren lite til. I society hører man store gamle navn buldre om i sus av silken: Shakespeare, Doré, Ole Bull, Longfellow, Christina Nilsson osv. Det er den romantiske kunstbetraktning som, efter å være blitt en antikvitet i Europa, nyttes ut i New Yorks society. Én moderne dikter har de: Walt Whitman, en meget betydelig ånd, som dog ingen New York’er anerkjenner; han er coarse. Det må være måneskinn i amerikansk skjønnlitteratur, og fuglesang og Amor- og Psyke-kjærlighet; ingen spørsmål, ingen debatt, ingen sjelelige behovs forløsning; det hele må ende slik at de «får hinannen». Kristofer Janson, som jo oftest ordner det slik at de til aller-allersist «får hinannen», fortalte meg at han bød en av sine nyeste noveller oversatt til Harper’s Monthly; men han fikk den tilbake med den bemerkning at den var «for smertefull» (too painful). Dette trekk karakteriserer hele retningen i kunstbetraktningen derover. De setter frem Longfellow; det er deres dikter. Denne summen, disse rytmers dyss, disse scenerier med trær (ikke skog), med broer over småbølgede blå bekker, og så stjerner naturligvis og – måneskinn. Eller – for å ta det første jeg husker:

The day is cold, and dark, and dreary;

It rains, and the wind is never weary,

The vine still clinge to the mouldering wall,

But at every gust the dead leaves fall. [20]

Sådan lite tungsinn i pene vers. Longfellow. Han var en betydelig skribent med rik poetisk strømning og en ren grunnanskuelse. Men dikter ble han nu hovedsakelig derved at han var heldig nok til å representere hele den romantiske diktning hos det i mere enn én retning største folk på kloden. Jeg skal siden utførligere behandle amerikansk litteratur sammenholdt med nutidens. Jeg sier «nutidens», til forskjell fra den amerikanske; dette vil inntil videre antyde min oppfatning av den spesielt amerikanske diktning.

Teatre, konsertsaler og øvrige forlystelsessteder besøkes sterkt i New York. Det er der Barnum residerer med alle sine dyr og rare mennesker, og det er der fru Christina vinner sine kranser ennu. Hun gjorde i sommer en tur fra New York til San Francisco, jubelstorm den hele vei. Ja, jeg har ikke sagt at hennes stemme har fått en understreng – jeg tør ikke engang hviske at hennes stemme er brusten. New York gir ut 40–50 millioner francs årlig til shows av alle slags meget dårlig anvendte penger når den dramatiske kunst står så lavt som i New York, hvor endog «professor» Hjalmar Hjort Boyesen kan få sitt «dramatiske» vrøvl oppført.

Ubetinget heldigere har man vært i anvendelsen av sine penger ved anleggelsen av Central Park, som riktignok kostet 50 millioner francs; men så er også dette før så nakne sted forvandlet til et underverk av en have med springvann, marmornajader, blomsterberg, et hav av planters duft og sødme, og med musikk hver lørdags eftermiddag som lokker en uhyre folkemasse inn.

Det finnes tallrike biblioteker i New York, offentlige såvel som private. Det betydeligste er Astor’s, men handelsbiblioteket, som teller 56 tusen bind, er det mest søkte.

Man teller 360 kirker og kapeller av alle trosbekjennelser; de besøkes av 250 tusen mennesker av alle religioner og raser. Hvert samfunn har sin særegne sosiale organisasjon, såsom separat fattigpleie, synode, overøvrighet etc.

Av skoler er det henimot 300 og koster byen 14–16 millioner om året. Undervisningen er i alle disse skoler meget respektabel; i de største, som også omfatter døde sprog, er læremetoden likefrem glimrende, mens disiplinen og – naturfagene – holdes oppe endog i de minste med utsøkt akkuratesse. Det er en betegnende kjensgjerning at tusener av academici tilbyr sine tjenester billigere enn den yngste murersvenn. Så stor er antipatien blitt mot «grovt» arbeide også i Amerika at det «fine» er opptatt inntil trengsel. (Se forøvrig mitt stykke I.)

De såkalte «frie profesjoner» er dog noenlunde rimelig avlagt. Det er advokater som, riktignok ved å streve hårdt i årrekker og på all mulig måte og endog ved alle mulige midler, har arbeidet seg opp til en 250 tusen francs inntekt om året. Fra dette store tall går det nedover til 100 tusen, 50 tusen og 20 og 10 tusen, som er det almindelige. Legenes stilling er omtrent den samme. Geistligheten får fra 10–50 tusen om året.

Men den store flerhet må nøye seg med meget mindre. Som gjennomsnittstall blant arbeidsfolk nevnes 1 800 francs årlig (omtrent 12–13 hundre kroner norsk). Det er lite i New York. De lever også i usunne, overfylte kvarterer, såat halvdelen av barna gjerne dør før de når det femte år. Av byens 160 tusen familier var der i 1860 kun 15 tusen, medregnet også de mange umåtelig rike som bebodde et hus alene; resten lå sammenstuet i hus som i gjennomsnitt opptas av syv familier. Dessuten regner man 15–20 tusen som danner den underjordiske befolkning og lever i kjellerne. De fattiges antall er anslått til 60 tusen.

La oss en vinteraften gå gjennom Cherry Street. Fuktige kjellere, bebodd av fem–syv familier. Menn, kvinner og barn liggende om hinannen i rom uten ild, uten seng, blott med halmbunker under seg. Her lever de, ute av stand til å komme seg høyere opp i samfunnet, med bleke, uthungrede ansikter, uten venner, uten håp. Under sådanne forhold må man ikke dømme for hårdt de ulykkelige som er drevet til å skaffe opphold for seg og sine på hva måte det så enn skjer.

En aften som jeg just var i begrep med å vende tilbake til hotellet, ser jeg foran meg i Cherry Street en eldre mann som mere enn noen av de andre tiltrakk seg min oppmerksomhet. Han var underlig slett kledd i kulden og viste, da jeg så nærmere på ham, de tydeligste merker på uthungring. Hans ansikt var ellers fint og meget intelligent.

«God aften, min herre!» hilste han. «Det er meget koldt, sir.»

«Meget koldt,» svarte jeg. «Det gjelder å være godt kledd, kjenner jeg.»

«Ja,» henkastet han, «for dem som ikke er vant til å fryse.»

«Er da De vant til å fryse, stakkars mann?» spurte jeg. Jeg hadde virkelig ondt av mannen. Det var et drag om hans lepper som presset han tilbake så megen smerte, så megen hård fysisk lidelse, at jeg kan ikke si hvor meget jeg ynket ham.

«Å, ja nu i det siste har jeg fått venne meg til det,» svarte han, «og det går over forventning. Man blir jo litt bustet i hårstøen (intangled in the hair), men det gjelder jo heller ikke mere enn en gammel mann.» Nu smilte han. Et varmt, nesten rødt smil på den blå munn. «Jeg hadde engang alle de klær jeg trengte,» fortsatte han, «men så gikk det nedover.»

Han fortalte nu at han hadde gjort en oppfinnelse som ruinerte ham – en storstilet salmebok for eldre folk, med elektriske bokstaver som kunne leses i mørke. Han hadde arbeidet med denne oppfinnelse, eksperimentert, beskjeftiget trykkerier og søkt om patent nu i syv år; men oppfinnelsen kom egentlig aldri fullt frem, og ennu hadde han ikke det rette lysskjær i bokstavene; han trodde dog at det engang skulle lykkes. Imidlertid var han nu ruinert, og det så grundig at han anså en reisning for nesten umulig. Kone og barn – min herre! Mange barn.

Om hva han nu gjorde for noe for å tjene føden?

«Nu? Jeg arbeider i et høvelverksted, sir!» svarte han, «det er ved høvelbenken og ved å bære planker jeg river mine klær så istykker …. Men det sier intet for meg. Jeg er nu en gammel mann.» Og så smilte han igjen.

Da kunne jeg ikke utstå det lenger. Denne nødlidende mann som ikke tigget og ikke klaget og ikke plaget fremmede mere enn høyst nødvendig med sine privataffærer, han måtte jeg ikke støte blottet bort. Vi var imidlertid kommet til et gateskifte. Min mann hilste høflig god natt og ville inn i tverrgaten tilvenstre.

«Nei, vent litt,» sa jeg. «La oss gå inn her og få en ulljacket eller en overtrøye på. De må da fryse mere enn De har godt av i de filler.»

Vi gikk inn i en klesbutikk, fikk en varm ulljacket som jeg nesten måtte tvinge fyren til å ta på, stakk ham noen cent i lommen og skiltes fra ham. Han gråt og takket meg som om jeg hadde frelst hans liv, og selv følte jeg meg så vel tilmote, som om jeg hadde reddet en fra undergang.

Jeg forsetter nu min vei fremover noen trange mørke gater hvor blott en og annen gasslykt lyste opp, men hvor ingen ferdes. Just som jeg skulle dreie opp mot en av hovedgatene, kom det en mann ut av en butikk. I lyset fra en gasslykt i nærheten gjenkjente jeg ham straks: det var mannen med ulljacket’en. Han kom såvidt foran meg og gikk meget hurtig i to–tre minutter. Da bøyet han seg plutselig ned som om han fant noe i gaten, og virkelig, da jeg innhentet ham, holdt han en ring i været og så på meg.

«Nu var De heldig,» sa jeg, idet jeg undersøkte ringen, en ny tykk gullring med karatmerke og en hvit smukk sten. «De vil få en pen finnerlønn for denne ring.»

«Heldig?» sa han. «Nei, jeg var ikke heldig. De er fremmed her og kjenner ikke lovene. Det vil ta meg hele morgendagen med forhør og vidneførsel om jeg bringer denne ring opp på rådstuen og sier at jeg har funnet den. Og jeg kan ikke være borte en dag fra høvelbenken; det vil for det første stenge arbeidet for meg der i fremtiden, da det er hundre hender om det; og for det annet må jeg ha min daglønn også for imorgen til å leve av. Jeg har familie, mange barn – min herre! Mange små barn.»

«Hva skal De da gjøre?» spurte jeg. «De kan dog vel ikke beholde den?»

«Nei, den ville ikke kle meg godt,» svarte han, idet han smilende hentydet til sin dårlige påkledning. «Om jeg bar denne ring imorgen, ville jeg iovermorgen bli slept til doms for tyveri, uaktet jeg dog ikke har stjålet den. Således er det her – når man ikke er rik nok til å betale juryen for å frifinne seg.»

«Men, kjære, hva skal vi da gjøre?» spurte jeg i min medlidenhet med mannen.

«Ja, nu må De ikke bli kjed av meg, sir. Jeg må be Dem være så snill å motta ringen og overlevere den til politiet. Så slipper jeg å miste min plass ved høvleriet, og da gjør jeg så gjerne avkall på finnerlønnen. Om De da vil være så snill – så barmhjertig?»

Nu – til å komme i forhør for en ring, funnet på åpen gate i New York, og hvortil jeg ingen eiermann visste, hadde jeg liten lyst, likesom jeg slett ikke svermet for den tanke å bli lagt beslag på av politiet for hele morgendagen som jeg nettopp hadde bestemt til noe annet. Jeg ytret da også til mannen at jeg egentlig ikke attrådde dette verv.

«Nei, det er heller ikke å vente. Jeg ber så meget om forlatelse, sir! Da vet jeg dog ikke hva jeg skal gjøre – slett ikke. Jeg har nok en datter hjemme som ville bli glad i den, en vakker datter, sir, 16 år. Men hva hun trenger, stakkar, er mat – mat, ikke smykker. Stakkars Clara!» Her ble en liten pause. «Men nu vet jeg det,» vedble mannen med en lysning i øynene og i stemmen. «Jeg kan legge den her, hvor jeg fant den.» Og dermed ville han kaste ringen i gaten igjen.

«Nei, vent nu,» ropte jeg, «vent litt! Jeg er dog virkelig ingen dydsidiot. Har De en datter hjemme som hungrer – en søt ung datter? Og hun heter Clara og er snill mot sine småsøsken? Og De kan ikke skaffe henne endog mat nok?»

«Dessverre ….» begynte mannen.

«Her er to dollar sølv,» sa jeg. «Er ringen mere verd, skal De få resten imorgen aften. Kom til Hotel Lincoln.» Dermed skiltes vi. Jeg stakk ringen i vestelommen.

– Jeg sparte meg det bryderi å gå til en juvelerhandler og selge ringen. Morgenen efter oppdaget jeg nemlig straks at det blankeste ved «gullringer» man gir penger ut for på gaten i New York, det er glasstenen som aldri irrer. Mannen kom ikke til Hotel Lincoln. For meg er det nu en overbevisning at han selv hadde ringen i hånden da han bøyet seg ned og tilsynelatende fant den, samt at han hadde kjøpt den inne i den butikk hvorfra jeg så ham komme ut. Mannen var større psykolog enn jeg: han så hvem han hadde for seg. – Jeg ønsker ham alt hell med den elektriske salmebok!

Mellom befolkningen i Cherry Street, fra hvis nød og svindleri ovennevnte lille hendelse er en prøve, og den rike mann i New York, kommer så den store flerhet av jevne, anstendige arbeidsfolk, som arbeider godt og tjener sitt utkomme i all sømmelighet. Til disse hører fabrikkarbeiderne. Det er i New York over 125 tusen arbeidere beskjeftiget i fabrikkene; av disse er det nemlig over halvfemte tusen, alle tilvirkende United States råstoff. Gå en dag fra Broadway henimot tverrgatene og på Hudsons og East Rivers bredder, så vil De høre larmen og suset av hammere og sager, mektige maskiners stønnen, sur-r-r-r av de umåtelige hjul og valser – tusener maskiners travle virksomhet.

Fotnoter

[20]

Longfellow.

1885 – 3 KRISTOFER JANSON I AMERIKA

Jeg traff ham først oppi en avkrok av Amerikas Vesten, i utkanten av en liten småby som heter Madelia. Der bodde han og familien i et bitte lite hus, i hvilket vindstøtene sprengte dørene opp og brettet teppene av gulvet. Huset hadde blott tre små værelser, kjøkken, stue og soverom, og ut fra dette siste kom han så selv denne morgen, med noen papirer og bøker under armen og penn og blekk i hånden. Han levet et usselt feltliv dengang. Midt i denne forstyrrelse av vindstøt og barnestøy skulle han sitte i «stuen» og arbeide.

Han hadde en liten bimenighet her oppe på omtrent hundre mennesker. Milevis ute på prærien utenfor byen var hans fattige gudbrandsdøler spredt omkring. Han selv og familien hadde bodd i en sidebekvemmelighet i menighetens lille kapell; men så kom som bekjent stormen og tok både kapellet og «bekvemmeligheten» og knuste det hele i ett nu. Av Jansons kom forunderlig nok ingen til skade, uaktet de alle hadde gjort en luftreise på gud vet hvor lang strekning. Da han således ble husvill, måtte Janson flytte inn til byen med sin familie hvor han altså leiet det lille hus de nu bodde i.

Jeg fikk det inntrykk av hva jeg så, og av hva han selv fortalte, at meget i hans nuværende liv var «ei blott til lyst». Det skal hele mennesker til, med hel tro og hel ansvarsfølelse for å kunne sette ut på de amerikanske prærier som Janson har gjort og pløye ned nye meninger i de skandinaviske nybygder. Hindringene er nesten uoverkommelige. Ved siden av selve folkets egen stagnasjon har man jo også å slåss med Synoden, denne allmektige institusjon derover. Ti den norske Synode i Amerika er ikke bare en kirke; den er kirken, og Synodens prester er ikke bare sjelesørgere og religionslærere; de er all religions herrer.

Så lenge Jansons menighet ute på Madelias prærier ikke ennu hadde fått gjenoppbygget sin lille kirke, samledes de oppe ved ruinene av det knuste kapell og holdt sin gudstjeneste der. Det var rørende møter. Gamle, gamle kvinner så jeg her møte opp sammen med de unge, deres barnebarn og klynger av menn som var grånet i strevet under den hete sol på Amerikas vidder, satt tause omkring med foldede hender og lyttet til talen. Befolkningen er ennu helt norsk. Jeg minnes ikke fra noe sted hvor jeg fór i Amerika så gjennomgående norsk troverdighet og så ublandet norske ytre rasemerker som her i denne lille unitariske menighet ved Madelia.

Janson henger de alle ved med en inderlig hengivenhet. Han er jo også nesten en av deres egne. Han kan snakke med dem på «målet», han kan spase med dem på en visstnok menneskelig, men «uprestelig» måte, og han generer seg ikke for å ha en mening like inn i deres rent private forhold, både om kjøkkenstell og kjolesøm.

Således er Janson disse gudbrandsdølers prest. Og efterat de nu atter ved privat subskripsjon og ved hjelp fra selve hovedsamfunnet i Boston har gjenreist sin kirke, blomstrer menigheten på det beste. Hit ut reiser nu Janson fra sin hovedmenighet i Minneapolis tre måneder hver sommer, og her i et lite sommerhus som det unitariske samfunn har latt bygge for ham i kirkens umiddelbare nærhet, skriver han så sine nye bøker. Men disse har han strev med å få utgitt; de er nemlig allesammen tendensnoveller som skal arbeide mot samme mål som han selv muntlig arbeider mot om søndagene.

Et års tid efterat jeg hadde truffet Janson i Madelia, var jeg hos ham i Minneapolis. Her har han nu et stort nytt stenhus, beliggende midt i byens fineste utkant hvor rikmennene én efter én slår seg ned. Fra Jansons ser man således over til millionæren Washburns palass, til pengemannen Blasels’ osv. Men oppe fra «diktertårnet» på Jansons hus har man utsikt over en ikke ringe del av byen. Her oppe kan han om sommeren sitte og skrive sine foredrag. Han er nemlig ennu den halvt romantiske natursvermer som før, tross sin egen realisme og tross det håndgripelig praktiske i den verden han nu lever i. Det må ennu være en viss farvetone på himmelen foran ham og fuglekvidder omkring ham om han skal være riktig tilfreds.

Jansons menighet i Minneapolis er som hovedmenighet betraktet ikke meget stor. Men den vokser. Han mangler dog ikke tilhørere ved sine prekener; tilhengere såvel av Synoden som av konferansen besøker hans foredrag.

Ved privat subskripsjon og ved hjelp fra Boston, unitarismens hovedsete i Amerika, var også for Jansons menighet en kirke under oppførelse i Minneapolis; den er rimeligvis ferdig nu, og Janson har således forlatt sin «hall». Til inntekt for denne kirke som var bestemt til å romme en 8 à 10 hundre mennesker, hadde også den lille unitarklikk i byen foranstaltet en storartet basar, hittil den største av alle skandinaviske i Minneapolis, og hvorved der innkom over 1 tusen dollar. Således er Jansons virksomhet nu i full gjenge blant skandinavene i Amerika; og fra mangfoldige steder rundt om i det vide Vesten får han oppfordringer til å komme og holde foredrag. Men han kan ikke vinne over å reise alle steder. At han har kunnet strekke seg så langt som hittil, skyldes for en vesentlig del den usedvanlige dyktige «formann» han har i sin menighet i Minneapolis, en Chr. Haug her fra Kristiania, som under Jansons fravær har bestyrt det «løpende» med en sjelden energi og omhyggelighet.

Janson står i en meget livlig forbindelse med fedrelandet. Dynger av brev strømmer inn på ham her hjemmefra med forespørsler om Amerika, med bønn om å skaffe plass for han Ola son min og hu Sigrid guddotter mi. Arbeidere skriver, håndverkere skriver, skolelærere, telegrafister og handelsbetjenter skriver – alle vil ha plass i Amerika. Janson sa titt for spøk at han burde ha gasje for å sitte der og svare på alle disse brevene. Og postbudet, en ung, kvikk yankee, småbante ofte på amerikansk for alle de postsaker han hver dag skulle frakte opp til Kristofer Janson; he was the damndest fellow to get letters you ever saw (man skulle aldri sett en slik pokkers fyr til å få brev). Av Unitarian Association får han derfor også nu en delvis hjelp til sekretærarbeidet, da fru Janson som trolig har hjulpet ham med dette, i den senere tid har vært meget sykelig. Hun lider visst ennu av efterveene fra stormen ute på Madelias prærier.

Til Jansons kommer mange mennesker i Minneapolis, både skandinaver og amerikanere. Hos ham er det egentlige samlingssted for alle dem som har litt viten og interesse, og torsdags aften som er den særlige samlingsaften, kan det ofte bli meget livlig i unitarprestens hus. Det er musikk og sang og tildels meget varmt ordskifte. Så opptatt han selv nu er av sine prestelige forretninger, hindrer dog ikke disse ham fra å følge livet her hjemme i fedrelandet med interesse, og der hvor han en enkelt gang, på grunn av sine mange stedlige gjøremål, skulle mangle litt individuell glød i denne interesse, vil den aldri være borte fra hans høyt begavede hustru som ennu lever mere i Norge enn i Amerika. I det hele er det hyggelig å besøke dette hjem med den åpneste og varmeste naturlighet over alle i familien.

1885 – 4 MARK TWAIN

I et land som Amerika, hvis åndelige krefter nesten utelukkende er satt inn i materielle interesser, og som hurtig ødes i det oppslitende jag efter sosial innflytelse og makt, skal man ikke vente å finne representert det nyeste nye eller det høyest utviklede hverken i litteraturen eller i kunsten. Den individuelle åndrikhet hemmes i sine interesser og utbrudd ved selve det amerikanske samfunns sosiale livsordning. Det gjelder foran alt å være en amerikansk borger med fortjenester og anseelse – individ kan man være ved siden av. Av de sinnskrefter som det amerikanske demokrati således setter i sving, forbruker det selv massen i statsøyemed, i politiske og sosiale velferdshensikter, mens en liten brøkprosent får ligge tilbake i ro til det mere estetiske forbruk. Dette er i sin almindelighet en så virkelig kjensgjerning at man bare behøver å gå inn i en amerikansk maleriutstilling for å finne vidnesbyrd herom. En glatt, farvesterk bemaling, formstive figurer på blå eller grønn grunn: en håndmalt oljetrykkskunst med en avmålt maskinteknikk og en ikke så lite raffinert farveblanding. Billedene er til å more øynene med. Det faktum at en amerikansk maler tok gullmedalje på siste pariserutstilling, beviser blott at det endelig fantes én i disse 51 millioner mennesker som kunne male et billede med innhold i. Eller man kan bla igjennom den amerikanske litteratur, denne litteratur av gårs dato, for å finne vidnesbyrd om det samme. Den er ikke diktning; den er oppspinn, dikteri, magasinlitteratur, full av dårlige vers og common school-moral. Tre hovednavn står utenfor og ovenover magasinlitteraturen, tre diktere som skiller seg ut fra de litterære bygselmenn som har lært seg til å skrive vers efter Byron og Moore; det er Longfellow, Bryant og Whitman. Jeg vil ha disse unntatt. Og dog var måskje ikke Longfellow blitt oversatt så vide om og nevnt så titt om han ikke nettopp var den dikter som særlig representerte det lyriske element i verdens største og rikeste land.

Nettopp på grunn av amerikanernes selve væremåte, deres livsordning og sosiale styrelse, har deres diktning så vanskelig for å modnes til gjennombrudd i mere originale former. Deres litteratur er derfor også – selv betraktet som en av de «sene» – av en ikke meget fremragende rikholdighet. Med hva mere er, den er ganske blottet for nasjonale artsmerker; de engelske forbilleder har ikke engang de større diktere kunnet frigjøre seg fra. Den amerikanske almenånd som ellers så strengt krever av individet at det først og fremst skal være United States-borger, er mindre nøyeregnende overfor litteraturen som aldeles ikke behøver å være særlig nasjonal for å gå og gjelde for amerikansk diktning. Dette forklarer at det amerikanske bokmarked ennu oversvømmes og fullstendig domineres av de gamle engelske dikterverker som gjenopptrykkes i Boston og New York i alle mulige utgaver og med det mest forskjelligartede utstyr.

Men hva der på den ene side hemmer den amerikanske nasjonaldiktnings gjennombrudd er på den annen side blitt til store, uventede betingelser for en egen art amerikansk diktning, en diktning som i almindelighet kun høyst uegentlig kan sies å representere et folk, men som i Amerika, både ved sin kvantitet og sin eiendommelige karakter er blitt en litterær åndsmakt, videre utbredt og av langt fyldigere individualitet enn den egentlige representative litteratur. Jeg mener humordiktningen. Så oppslukt amerikaneren er av sine materielle bestrebelser, så opptatt med å leve sitt travle galoppliv med de sterke hurra i tingene, han får dog tid tilovers til å lese sine aviser – og humoristene. Midt i denne gjærende mengde av folk har endelig den morsomme skissediktning festnet seg med stadig stigende interesse, og mens Bryant, Emerson, Longfellow og Poe står på stas i en hylle, lyser med sine gyldne bind og dekorerer stuen, tas de sjelden frem til gjennomgående lesning, hvorimot humoristene stadig diskuteres, siteres og lever i folket som nesten intet annet særelement i den amerikanske åndskultur. Grunnen er den at amerikaneren i almindelighet hverken har tid eller tålmodighet til å senke seg ned i lesning. Den dvelende, litt tunge mildhet hos Longfellow, den dypsindige natursymbolikk hos Bryant eller det uforståelig splinternye hos Whitman – dette kjedes han lett av, dulmes ned eller tirres til utålmodighet; humoristene derimot, med sine korte, lettleste skisser, kan uten anstrengelse leses og nytes i den lille middagspust eller om aftenen, når dagsstrevet er endt. Dessuten er amerikaneren gjennomgående mere lagt for det lystige, mere for den larmende moro enn for innadvendte betraktninger. Dybdene, den tankefulle skuen tilbunns, er ikke hans sak. Det må være grelle farver for øynene og damphammerslag for ørene også i hans estetiske nytelser. Og dette er det humoristene bringer.

Amerika har hele seks humorister. Her hos oss kjenner vi nærmere blott de to: Mark Twain og Bret Harte, og når vi her hjemme sier «amerikanske humorister», tenker vi oss i almindelighet bare disse to. Imidlertid er der fire andre: Irving, Holmes, Lowell og Artemus Ward.

Mens Bryant utvilsomt er Amerikas største lyriske geni, men noe mindre lest enn Longfellow og nesten ikke oversatt, er Irving den første og fineste, den intelligenteste humorist Amerika har hatt; men påvirket av nye strømninger under reiser i Europa, navnlig av den franske «esprit», ble han sine landsmenn litt for åndrik og er nu nesten glemt for de nye, mere buldrende humorister som dukket opp. Holmes og Lowell skriver begge en lang, solid stil, legger særlig an på å virke med massemidler og bruker hyppig dystre billeder; Holmes er ellers en mere kritiserende anlagt natur og har skrevet en del avhandlinger som ennu siteres. Artemus Ward, denne snertende, blendende vittige «gentleman» har talt mere enn han har skrevet; likesom Mark Twain har også han holdt «public lectures» og har tatt med storm det intelligente publikum. Disse fire kan med nesten like så god grunn ha navn av humorister som Bret Harte der som bekjent er like så meget egentlig dikter og oftest behandler sitt stoff mere som sådan enn som humorist. Det skal mere til for å kunne være humorist enn å kunne bruke grotesk-kolossale overdrivelser i sitt sprog, og der skal noe ganske annet til enn å kunne skrive stemningsfulle, patetiske skildringer fra minebyene. Hva som på den ene side er betingelser blir således på den annen hindringer. Mark Twain, den amerikanske humordiktnings største og populæreste representant, skal vi nu dvele litt lenger ved.

Samuel Langhorne Clemens, alias Mark Twain, er født i Florida, dypt nede i Nord-Amerikas Syden, i året 1835. Denne geniale moromaker som nu i over femten år har hatt europeisk ry, er således en mann på halvhundre år. Han begynte sitt eget selvstendige liv som boktrykker, idet han arbeidet som ung gutt i et bladsetteri, men tok litt eldre ut som los på flodene, særlig på Mississippi. Man kan neppe lese en linje av Twain førenn man merker de typografiske midler som også er lagt i den. Hans punktering er, selv for amerikansk engelsk, overflødig inntil feil og synes å måtte kunne tørre ut et på kommaer og punktumer nokså vel forsynt trykkeri. Fra loslivet på flodene har han sitt forfatternavn. Titt og ofte hørte han derute dette varsku: «Mark Twain!» eller: «In two fathoms!» og da han kort efter begynte å arbeide i avisene, skrev han sitt navn Mark Twain. I 1861 reiste han til Nevada hvor han var blitt ansatt som sekretær hos sin bror som var statsagent ute i dette ensomme, vilt utseende sølvmineland. I «Roughing it» har Twain senere gitt oss en skildring derfra. Det er både hva han selv gjorde, såvelsom hva han selv ikke gjorde, men som allikevel ble gjort – en skisse av megen originalitet og av en voldsom sprogvelde. I 1864 var han på de hawaiiske øer og har derfra bragt oss en sådan beskrivelse av kokende kratre, hvitglødende krystaller og av lava som øser utover «milelange» strekninger, at de stakler som kun har vært på Vesuv, gjør best i å tie om sine latterlig små erfaringer. Som humoristisk dikter debuterte Twain egentlig først i 1867 med «The jumping Frog, and other Sketches», de fleste andre bedre enn «Frog», men ingen mere bekjent. I 1869 ble han gift med en rik dame deroppe i Vesten, men var allikevel snart på reiser igjen – denne gang til det hellige land og Europa. I 1872 gjorde han en foredragsreise til England. I mellomtiden har han, foruten å være flodlos og statsagentsekretær, også vært gullgraver, redaktør og landoppkjøper.

II

Reiser er Mark Twains egentlige inspirasjonsmiddel; han ynder å flakke om og gjøre noter på sin vei. Derfor er hans stil så vilter, så forstyrrende løpsk, og hans billeder ofte hentet så fjernt, så langveis fra. Midt i en skildring av Vestens journalistikk, dette avisverk som redigeres like så meget med revolveren som med pennen, kan han derfor plutselig huske en liten idyllisk hendelse fra Syrien, og gir seg så til å nitte den inn i samme stykke. Eller til beskrivelsen av en høytidelig stund foran greske marmorguder kan han godt bruke betegnelser hentet fra omgangssproget i det ville sierras hverdagsliv. Men dette svekker sjelden meningen, om vel oftere den estetiske nytelse. Det gir leseren tvertimot oftest den sikreste forvissning om hva forfatteren har villet illustrere; ti billedene er hyppigst slående merkelige og originale. Det er billeder, billeder om hvilke det forøvrig gjelder at de overfor amerikanske lesere aldri klikker. Mannen som hadde drukket så meget sodavann og svulmet således ut at det eneste stykke han dagen derpå kunne bruke i hele sin garderobe var – paraplyen, eller mannen som var så høy at han måtte legge seg på kne når han ville stikke hånden i sin bukselomme, eller mannen som var så liten at han måtte stå på en stol når han ville klø seg i hodet, eller trærne som var så høye at det tok to mann til å se dem, idet bare én ikke rakk å se lenger enn til midt opp på stammen – dette er arten av hans latterlig overdrevne, men ingenlunde meningsløse yankee-humor. Hva som i særlig grad hjelper Twain til å anskueliggjøre seg for leseren er hans djerve natursannhet, hans åpne gåen på. Han har gjort likefrem minutiøse iakttagelser, og har ved sine reiser ervervet seg en slik rikdom av sådanne at man sjelden eller aldri i hans bøker får inntrykket av søkte eller diktede paralleller. Det at han personlig har vært ute og slitt seg til sine erfaringer setter ham også i stand til ikke blott å være kunstnerisk sikker, men også rettferdig i sine dommer, rettferdig om enn på sin måte, dvs. med løyer og vilter skjemt, og fra sitt standpunkt, dvs. en med positiv lærdom høyst ringe utstyrt manns standpunkt. Visstnok kan Mark Twain både overse og i sin almindelighet latterliggjøre ting som fortjente det anderledes; men der hvor han legger an på å være pålitelig (som f.eks. i «The Innocents Abroad»), er han rettferdig – på sin vis, rettferdig mot den ville minebryter, uten å henfalle i patetiske lovtaler over ham som Bret Harte, rettferdig overfor eksentrisiteter hos reisende, hvaenten han finner dem hos engelskmenn eller tyskere, franskmenn eller amerikanere, og alltid rettferdig overfor religionen. Aldri er han uvøren, overgiven eller uærbødig i sine bemerkninger om den, om enn stundom litt friere enn mange holder av å ha hellige ting behandlet. Hos Twain er imidlertid dette mere en mangel på smak enn mangel på moral; selv er han kristen og hører som sådan nærmest til presbyterianerkirken.

Arten av Mark Twains humor er den åpne, lettfattelige klovnkarikatur, den joviale markedsbodkomikk som alle kan forstå. Twain er ingen «innvendig» mann, ingen fin ironiker som står frem med et overlegent smil og snerter, han bruser opp med latter og larm – og slår. Hans skjemt er lett, men av en uvøren kraft og morer alltid i det samme den er oppfattet, og oppfattet er den i det samme den er lest. Dette har den fordel at man ikke behøver å søke det latterbringende bak ordene; ti den langsomme oppdagelse av en skjemt forringer alltid dens umiddelbare virkning. Artemus Ward samler alt sitt elegante vidd i en eneste setning og bruker så en halv eller hel pagina til å forberede den neste av samme slags. Dette gjør Mark Twain ikke. Han sprer sin moro, lar vittighetene falle dråpe for dråpe og forbereder derved, ved siden av å more, lokke til latter, også et dikterisk billede som det var Ward mindre maktpåliggende og måskje endog umulig å forme. Mark Twains gave er den intense, dog langspunne humor som ved sitt planmessige anlegg ikke hindres fra til sine tider, dvs. når det er nødvendig, å være en amerikansk «flash», en konsentrert styrt av vidd og lune. Og mens Irving, som stadig søker å ramme noen eller noe ved sin polemiske åndrikhet, alltid reserverer seg for mulige angreps skyld, går Twain like på med den koldeste skjødesløshet med revolvere i beltet og bowiekniver i støvleskaftene – alltid uten sidetanker og alltid uten hensyn til gjeldende regler. Heri er Bret Harte dristig, men Mark Twain forvoven. Man har villet gjøre Twain til den store, djerve satiriker som alltid var på ferde med sin spott over korrupsjoner i det amerikanske samfunn; men til denne misforståelse kan kun de henfalle som ikke kjenner til de forutsetninger under hvilke en mann i Amerika må skrive. Visstnok er Twain en av de humorister som lyver sanne løgner, og hva han sier er sant på sin måte, takket være hans virkelighetssans og hans dyptgående naturstudier; men det er dog å drive «forståelsen» av ham vel vidt når man endelig vil finne polemikk i alle hans vilterheter. Den pågåelige oppfinnsomhet i emner hos ham er allerede et bevis herimot. Jeg skulle ikke ønske meg i Mark Twains sted om han har tenkt å reformere, å «ville» noe ved å skrive de to historier, den om «the bad little boy» og den om «the good little boy», og jeg sier: Gud nåde ham om han hadde ment det han sa om republikkens store helgen, Washington! Saken er at Twain aldeles ikke er noen europeisk forfatter hos hvilke det alltid er fint å finne dulgte meninger, skjulte tanker; han er simpelthen en likefrem, morolysten amerikaner som vel kan harselere, men som kjenner det folk han skriver for, og i almindelighet kun vil more. Det som oftest forleder folk til absolutt å ville finne en mening bak ordene hos Twain, er den minutiøse beskriven han utstyrer sine skildringer med, en beskriven som blott er fullt natursann og intet forbigår, hvaenten det stiller seg med eller mot den eller det han skriver om, en beskriven som synes den ikke-amerikanske leser unødvendig, om ikke forfatteren dermed har villet lette forståelsen av det som «ligger under». Men hos Twain som har iakttagelser på lager og aldri allegoriserer, er dette blott hans måte å skrive på og intet annet. Dermed vil jeg dog ikke ha sagt at Twain aldri polemiserer, men at det er sjeldent har jeg den ære å være underrettet av selve forfatteren om. Han gjør det en enkelt gang i harme, og lar da sin egen mening, skjønt planmessig skjult, skinne igjennom paradokset. Dette er især tilfellet i hans «The Innocents Abroad» og «The New Pilgrims’ Progress», erindringer og opptegnelser fra hans store reise i Orienten og Europa. Da disse bøker som for ham selv og mange andre står som hans hovedverk inneholder adskillige åpne bekjennelser og dristige dommer, gir de også et fortrinnlig innblikk i selve forfatterens indre, både der hvor han har blottet sin bornerthet og uutviklede livsbetraktning, og der hvor han i kraft av sin nasjonalitet er en ekte frihetens sønn, en demokrat, overfor alt det ufrie og sammensunkne han møter på sin reise.

I begynnelsen av juni 1867 skulle dampbåten Quaker-City begynne en lystrute fra New Yorks havn, gå inn gjennom Middelhavet og suksessivt anløpe kystene av Spanien, Frankrike, Italien, Tyrkiet, Grekenland, Egypten, Syrien, og om høsten være tilbake i New York igjen. Mark Twain, sammen med tre prester, åtte doktorer, seksten damer og flere land- og sjøoffiserer, fulgte med. Hans berømmelse var dengang vokst; han bodde i San Francisco som redaktør for Nevadas Territorial Enterprise og stod som en av mestrene i den nye californiske litteratur. Der innskipet han seg, blottet for forkunnskaper, uten beregning, nesten uten forutfattet beslutning, for en tur gjennom verden, alene bestemt på å ville se tingene som de var, og for å berike sine allerede forut mangeartede personlige erfaringer. Fra denne reise skriver seg så de to tykke bind: «The Innocents Abroad» og «The New Pilgrims’ Progress», begge blandet med harme i humoren, begge blottende andre folks mangler såvel som også forfatterens egne, særlig hans ringe betingelser for å kunne bedømme riktig forhold og mennesker i Europa. Han kom fra en avegn i sitt allerede i seg selv langt avsides liggende fedreland, fra sine kjære minebrytere, opplysningsløse, knyttnevede banditter, for hvilke det var et favørmerke å ha «drept sin mann», og seilet nu ut i verden for å se europeisk liv, europeisk kunst! Hvorledes stilte han seg overfor det nye og store han fikk se? Fullt konsekvent – som humorist og ignorant. Instinktmessig er den litterære pioner rede til av gammel praksis å latterliggjøre alt som er fremmed for demokraten. I sin iltre patriotiske egenkjærlighet såres eller forbitres han av alt det som avviker fra hans fødelands skikker. Og overfor kunsten står han ganske uvitende. Selv forteller han at det er en av hans største fornøyelser å bringe ciceronene til fortvilelse ved sin likegyldighet og stupiditet, en fremgangsmåte som blott er et naivt selvbedrag, men som forøvrig er egen for alle ville som vil gjelde for noe. Twain har derfor mere reelt syn for den forbausende industrielle utvikling i hans fedreland enn for Europas kunst, og større nytende interesser foran de californiske nybyggerhus enn for Europas historiske ruiner. Hva som møter ham som praktisk spekulativt liv har han øye for. Jernbanestasjonene, de store ruter, boulevardene, bankene, en gros-lagrene og hallene interesserer ham langt mere enn alle kunstgalleriene tilsammen, fordi han forstår det første, men mangler oppdragelse, erfaring, ethvert utgangspunkt til å bedømme det siste. Av Notre Dame-kirken bemerker han i grunnen ikke annet enn relikviene som synes ham latterlige; Louvres mesterverker blir ham blott et påskudd til som demokrat å deklamere mot den lave tilbedelse av kunstnere som har prostituert sitt geni ved å plassere herskertyranner på skyene i en apoteose; han skjenker Julisøylen større oppmerksomhet enn den fortjener blott for å kunne få anledning til å forbanne det sted som inntas av Bastillen. På slottet If beser han Monte-Cristos fengsel med samme interesse som jernmaskens, og likesom han forveksler Katarina med Maria de Medici, forveksler han Rafael med Rubens. Han misunner kjennere deres beundring for malerier som efter hans mening er ganske uforståelige – som f.eks. Leonardo da Vincis «Nadverd»; han misunner kunstkjenneren hans forutsetninger til å kunne nyte ved beskuelsen av kunst, likesom han overhodet misunner europeerne alt de har forut for amerikanerne. Denne art patriotisme, hvilken Twain deler med alle, alle amerikanere, kunne til nød tilgis om den ikke hos Twain var blandet med en nesten gutteaktig personlig forfengelighet. Den samme Twain som lar de stakkars tyrkere overgå den strengeste rettferdighet, finner lite eller intet å gå løs på i Russland, dette absolutismens Europa, hvor der dog måtte finnes stoff til en twainsk-demokratisk spott på folianter. Hvorfor er han her så mild? Jo, tsaren har gitt den ville vestlender audiens! Og keiserinnen og storfyrstinne Maria har talt engelsk med ham! Siden er han og de andre medreisende blitt ført om i Jalta-palasset av Alexander selv, er blitt invitert til arveprins, storfyrst Michael, har spist frokost sammen med hertuger, fyrster, admiraler, æresdamer, og måtte dagen efter motta selve fyrst Dulgorouki og selve baron Wrangel ombord! Og under alt dette spores det hos Twain, at han særlig er opptatt av tanken på å vise hoffmanerer. Keisere og aristokrater er ikke lenger så avskyelige; Mark Twain har løpt av med demokraten!

III

Anderledes går det ham i Italien hvor hans egenkjærlige patriotisme så ofte støtes ved innbyggernes uvitenhet om tingene i hans fedreland, akkurat den samme uvitenhet som utlendingen såres ved når han kommer til Amerika. Med en uvilje som ligner vrede, nødes Twain her til å medgi at alle en amerikansk bys kirker tilsammen ikke kan kjøpe så mange kunstskatter som eies blott av en av Italiens hundre domkirker; men han trøster seg ved å forundres, ved rent ut å falle i staver over at ingen ennu har hatt så vidt omløp i hodet at han har foreslått disse kunstverker kastet inn i det fallitte offentlige skattkammer hvor de dog ville representere millioner. Han forakter og avskyr Italien; som praktisk amerikaner ser han det på bankerottens rand, og er ute av stand til å begripe at dette armodens land vil tåle skandalen av den bugnende prakt som er lagt på de mediceiske graver.

Den samme sort fedrelandsstolthet ytrer seg også hos ham overfor Pompeii, som irriterer ham til vrede fordi der ennu er nok tilbake av den til at vi kan studere dens historie og dens seder til inn i de minste detaljer. Om lavaen begravet en amerikansk by – man ville neppe finne en eneste ruin under asken av noen betydning! Hva som trøster Mark Twain en smule for Paris’ arkitektoniske overlegenhet over byene i Sierra Nevada, er den kleine vittighet at hotellene mangler sepe og gatene gass i Paris. Derved, og ved de parisiske stuepikers efterlatenhet når de på bestillings vegne skal ordne i hans værelse, danner han seg skyndsomt den slutning at de franske mangler all sans for properhet og akkuratesse. Napoleon har han sett, og hans gjest, sultanen. Denne representerer for Twain, som rimelig er, fullblodsdespotismen, uvitenheten, overtroen, mens den første har det som «hverken fiaskoen i Strassburg eller fangenskapet i Ham har formådd å berøve ham: Energiens, utholdenhetens, foretagelsesåndens genialitet». Det er ham som roper sitt «Fremad!» ut over Europa, ham som har ombygget Paris, ham som har ombygget nesten alle byer i sine stater og satt dem så langt foran landsbyene i Nevada! Denne lille mann med de tilspissede knebelsbarter, det visne, ugjennomtrengelige ansikt, de listige øyne, eier en «selfreliance», en «craft» og en «endurance» som gjør ham til en stor spekulant, en pågåelig eventyrer, en «american-fellow» (!). Mark Twains egne ord! Napoleon III kunne vært amerikaner!

Orienten behager ham ikke; dens drømmende, dvelende poesi er den positive Mark Twain for virkeløs, for ubevegelig. Han nesten ønsker Tyrkiet den skjebne å gå under, og han ville finne det ganske i sin orden om det ble ødelagt av hans venn, tsaren. Selv i Palestina hvor han dog føler seg mere «at home», kan han ikke forlike seg med forholdene; den stillestående ørkesløse henleven, «worship»-driveriet, er hans primitive kraft imot. Man føler at han på sin hele reise er under innflytelse av sin pionernatur som ikke vil gi ham alburom, ikke vil tillate humoristen å gå opp i sin refleksjonsløse individualitet. Det må rothuggeri til; det må vises en god amerikansk-demokratisk vilje. Bøkene om «the pleasure trip on the continent» står således i en europeers øyne langt tilbake for de mindre påaktede og mindre omfattende ekskursjoner av samme mann i hans eget land. Ikke så at de er åndløse eller mindre morsomme; de er fulle av humor og lune, av vittige innfall og geniale paradokser; også naturskjønnhetene finner her i Twain en intelligent iakttager. Men hva som skjemmer disse bøker er den dårlige polemikk, det latterlig uutviklede livssyn, den holdningsløse refleksjon som er lagt i dem. Dette vil man derimot ikke generes av i bøkene om hans hjemlige streiftog hvor Twain kan gå på med full forståelse og bare la humoren risle saktelig gjennom bladene. Ti statsmann er Mark Twain ikke, og politiker er han blott så meget som enhver annen amerikansk borger. For å gå til Europa og være kritiker kreves andre betingelser enn Twains energi og almindelig sunne instinkter. Fullt fortrolig er Twain blott med mineregionene hvor det synger i erts under foten, hvor man skyter hinannen for løyers skyld, og hvor man slår seg igjennom i den våpenblanke luft mellom banditter og indianere, henover ismarker og ørkener. Her er han «at home», og her har ennu ingen amerikaner overfløyet ham i å fortelle «queer», «funny», «bluffy», «jolly»; hans oppfinnelsesevne, hans grenseløse innbilningskraft og hans originale stil er her de egenskaper som nettopp trenges. Disse midler er mindre anvendelige i studier over den greske antikk og over europeisk statslære.

Det er felleslikhet mellom Mark Twains arbeider og hans fysiske person. Det er lite delikat eller fint over ham; han har minebryterens bevegelser, er ganske uvitende om smak eller takt og setter seg derfor idelig ut over de almindelig oppgåtte regler herfor. Som «public lecturer» har han ingen av de lyriske gestus hvormed Ingersoll tegner meningen opp foran en og ikke noe av den plastiske anstand hvormed den fine Artemus Ward stod frem for publikum. Twains gestus på talerstolen ligner mere de vink hvormed man ledsager et «pst» på oppvarteren eller de bevegelser med hvilke man belager seg på å ta et fang høy. Når han varmes opp i talens løp, kan den lille mann bli ilter og knytte sine magre hender med en viss lystenhet, som om publikum var en flokk desperate minearbeidere det gjaldt å syne neven. I almindelighet taler han langsomt, meget langsomt endog, og ser sjelden på noen enkelt blant tilhørerne. Publikum ler hverken høyt eller lenge; det er intet hos Twain til å lynskyte det, ta det med storm, og ingen faller i den ustanselige latter som pleiet å stoppe Artemus Ward i hans foredrag og gjøre ham så komisk forundret. Twains taler er morsomme, men ganske innholdsløse. Man sitter der spent og venter på at innledningen endelig skal slutte og foredraget begynne, inntil Twain plutselig gjør sitt bukk – og går. Det er over! Man ser på klokken: En time og tyve minutter! Hva skal dette bety? Det betyr, min kjære, at Mark Twain er en ekte «public lecturer». Sier han noe, så sier han det godt; men i den kunst å tale i over en time og nesten intet si, men dog holde publikum interessert – ja, deri går han de beste parlamentære talere en høy gang.

Kanskje synes De nu at det er på tide å begynne. En kynisk venn sa til meg en av dagene: «Vet du,» sa han, «hva det er som gjør en god taler?» – «Har ingen idé om det,» svarte jeg. – «Vel, den første ting er å vite hva man skal utelate.» – «Det er godt!» mente jeg. – «Den neste er å vite hva man skal ha inn.» – «Det er enda bedre!» – «Og vet du hva den siste er?» spurte han. – «Jeg gir det opp!» – «Det er å vite …. å slutte.» – «Det beste av alt!» sa jeg. Min venn mønstret meg uhyggelig: «Og vet du hvilken av disse tre ting jeg råder de fleste til å begynne med?» – «Nei. Hvilket?» spurte jeg engstelig. «Den siste!» – «Hm! Vel,» sa jeg, «jeg kan ikke si at dette er å gi en mann noen synderlig skjønn oppmuntring; men jeg skal ta de tre første punkter tilfølge.»

Dette er en prøve på Mark Twains foredrag. Således kan han stå og prate og gjøre småmoro. Selv i de villeste skildringer av Vestens mineliv med dets orgier i gull, blod og whiskey er der en lun godslighet over ham, et halvt smil på hans munn. I England forstod man ikke hans foredrag, og han dro hjem igjen derfra førenn man fikk tid til å venne seg til hans særegne måte å tale på. I Amerika derimot hvor man kan høre om røverier og skalpering i ro og mak, har Twain tjent store summer som taler; Østens store byer har ikke én, men mangfoldige ganger vært tent til latter og jubel av Mark Twain. Der er man også mere fortrolig med hans eiendommelige sprog med de mange uoversettelige «slang». Det engelske er hans grunnsprog; men til de ting Twain har å bære frem er det ofte for utsuget, for utnyttet – og for lite; det kan kun tolke den gamle engelske sivilisasjon. For å betegne nye oppfinnelser, nye ideer, en ny levevis, behøves nye ord, og Mark Twains sprog er derfor en målstrevblanding av de mest forskjelligartede lokale vendinger og nylagede ord – kraftige, smidige, dristige uttrykk, som nye skudd på den gamle sprogstamme. Twain har studert det amerikanske folkesprog, det som driver inne i hverdagstalen med indianske betegnelser, sivilisert av angelsakserne og med innflytterfolkenes lydrike dialekter; han har opptatt det, brukt det. Derfor er det også folket som fortrinnsvis forstår og nyter ham.

1885 – 5 FRA EN INDIANERLEIR

Indianerne, de opprinnelige beboere av Amerika, mister år for år mere og mere av sin innflytelse og sine grunnbesiddelser i det ville Vesten. De blir tvunget til å trekke seg lenger og lenger tilbake for sivilisasjonens raske fremskritt. Kanoer skyter ikke lenger spisse og lydløse henover Østens sjøer og floder, som i deres erobrende fortid, og deres gressrike, umåtelige sletter og vide skogegner ligger nu opprotet av plogfurer eller overbygget av kolonistenes byer og farmer. De var engang et mektig folk, millioner i tall; men kriger mellom fiendtlige stammer, forfølgelser av misjonerende erobrere, herjende «siviliserte» arvesykdommer og ruinerende nyten av spiritus – dette har minsket deres mengder til et fåtall av omstreifende horder, uten sammenheng og uten levedyktighet. Det er av 3–4 mill. blott 300 tusen igjen, og snart vil det siste kobberbrune menneske stå på sin siste plett av jord nede ved Stillehavskysten og se sin sol synke for siste gang.

Det er med en art vemod man ser indianerfolkets gradvise undergang. De eiet det rikeste land på kloden og var herrer over en tredjedel av jordens fastland. De levet i sine wigwams (telter) eller ute på sine vide jaktjorder, jaget, fisket, fanget, kriget, forlystet seg – som skogens frie sønner og døtre. De var det rikeste ville folk og besatt en ikke ringe intelligens; men mens rå, barbariske stammer nede i Nord-Afrika florerer og formeres, er indianeren ute av stand til å leve i sivilisasjonen og ute av stand til å leve ved siden av den. Han går daglig sin egen oppløsning imøte.

Vårt kjennskap til de nordamerikanske indianeres opprinnelse er meget mangelfullt. Av deres oldtid får man kun høyst uegentlige forestillinger ved enkelte funne billeder og stengjenstander; disse er så simple og så uvesentlige at de ikke kunne lede oss på sporet til indianernes historie. Men det finnes spor av et folk som synes å ha levet før den tid indianerstammene ble europeerne bekjente; dette folks historie forblir dog tilhyllet. I flere egner av Nord-Amerika finner vi graver og voller, men lite inne i dem. Efter årringene på de trær som har vokst på gravhaugene, beregner man at det idetminste er hengått 1 000 år siden de ble forlatt, og hvorlenge de i forveien har eksistert lar seg ikke engang noenlunde motivert angi. I almindelighet finner man disse voller i nærheten av store floder eller ved fjell, i ly av været. Det er blott en tom formodning at det folk som har uthulet disse graver har vært kjent med et mere sivilisert livs forhold enn landets senere beboere, og man har ikke uten grunn villet henføre anselige steders tilværelse der i oldtiden.

Nutidens indianere inndeles i tre hovedfamilier: Algonquin, Chippewah og Sioux. Hver av disse har så en mangfoldighet av stammer; for å nevne noen av den sistnevnte families: Winnebago, Otoc, Iowah, Missouri, Assiniboin, Omahah, Consa, Osag. Alle disse taler felles sprog, men lever for seg selv og tåler ingen innblanding av andre stammer, ikke engang av andre innen «familien». Otoc og Missouri er de mest ansette på grunn av sin tapperhet, men er blant de færreste i tall. Iowah lever samlet ved Mississippi, Osag adspredt mellom denne flod og Missouri og Consa på slettene mellom Arkansas og Missouri. Ved Mississippis øvre del finnes en mektig stamme av Chippewah-familien, Reve-indianerne, som teller 9 000 individer. Clatsop, Tchinung, slangeindianerne og de platthodede streifer om i den kolumbiske sone, mens man nede i Syden og i Florida finner Crick, Muscog, Chicksawah, Chockta, Iroken.

Med unntagelse av noen få stammer som er blitt erobret for sivilisasjonen, lever disse indianere ennu sine forfedres ville, omflakkende liv. Midt i sine rå seder har de dog visse givne dyder av verd; blant disse er gjestfriheten en av de smukkest gjennomførte. En fremmed er for dem en hellig, uantastelig person; man gir ham det makeligste sete, det bløteste leie i sin wigwam, og den beste føde man kan tilveiebringe. Ved en leilighet fikk jeg den beste bøffeltunge de hadde i teltet, og det ble gjort ære av meg med spill og dans innen jeg gikk. De er umiddelbare folk som kan røre oss ved sin naive hjertelighet, men som også kan imponere oss ved sin kolde dødsforakt, sitt grenseløse mot og sitt sydende hat. De har kun en eneste beskjeftigelse: å felle viltet for dagen. Det tyngste arbeide lesses på kvinnene; det er dem som sår og høster maisen, forferdiger mokasiner, reiser teltene, feller og hugger brenselet, og som sammen med eslene sleper bagasjen når de drar videre.

En ordnet regjering gis det ikke hos disse folkestammer; men skjønt de savner bestemte lover, har de dog visse vedtekter som de strengt overholder. De savner ethvert kjennskap til systematiske straffelover og annen sosial ordning; de kjenner likesålitt til eiendomsrett og særeie som til avgifter, og likesålitt til beskyttelse som til underkastelse. Men en krenkelse av den kultus de har, straffes strengt efter brødens karakter. I tilfelle av mord anvendes således blodhevn, en straff som morderen aldri unngår. Ekteskapsbrudd straffes ofte med døden, men enn hyppigere med tapet av nesen. Det er samfunnet i sin naturtilstand. Deres høvdinger er egentlig mere råder enn herrer, og de velges av hele stammen som vil påskjønne deres mot eller kløkt; han kommer ikke til denne verdighet ved sin fødsel. I noen få stammer finner man dog høvdinger som fra vuggen av er kåret til øverste; men maktens arvelighet overholdes aldri strengt og forekommer heller ikke uten i ytterst få tilfeller.

Som yngling underkaster indianeren seg et slags legemlig og åndelig eksersis. Således må han for å oppnå fremtidig varsel fra sin skytsånd (Manitu) bringes i ekstase ved en lang faste, ved hvis utløp ånden viser seg i form av et dyr; dette blir så vedkommende indianers hellige dyr som han under ingen omstendigheter ville være å formå til å drepe. Under denne prosess innøves man også i forakt for de reddsomste farer og for døden; men skjønt de altså ingenlunde mangler mot, begår de dog aldri selvmord. De er vel ikke siviliserte nok! Deres religion er det primitive folks, og den inneholder intet bud mot selvmord; men indianeren anser det å drepe seg selv for feighet; derfor kan det aldri falle ham inn å dø for sin egen hånd. Og dog er hans lidenskaper hete nok, hetere enn dem «kulturmennesket» skyter seg for.

Ja, således lever da indianerne ute i det vide Vesten. De finner der alle de ting som kan lokke et folk som dem: Krig, vilt, frukt, fisk og så – en utøylet henleven i den vide, ville natur. En fornuftig fremadskriden i kultur, en jevn, fortsatt anstrengelse for å komme oppover og utover, er for dem en umulighet. De lar seg heller utrydde av sivilisasjonen enn de bøyer seg for den. Så viker de da alltid for kolonisten; de trekker seg alltid lenger og lenger tilbake til Vesten og leter efter en stille plett hvor de kan skjule seg og leve sitt eget naturlige liv i fred, leve det liv som alle kobberbrune mennesker må leve, for ikke å dø. Men når de er drevet til den ytterste linje av land nede mot Stillehavskysten, da vil indianerrasens siste bærer se sin sol den siste gang.

Da jeg hørte at en indianerstamme hadde leiret seg et stykke utenfor Briggsville, i hvilken by min venn læreren bodde, besluttet jeg meg til å reise derned og søke å få adgang til leiren. Dette er nemlig noe de ekte Sawneer nødig innlater seg på; men jeg stolte på min venn som ikke alene talte endel indiansk, men også kjente en av høvdingens sønner personlig, idet de oftere hadde truffet sammen på jakt; høvdingen selv hadde han også truffet et par ganger.

Min venn og jeg begav oss altså ut til leiren. Allerede i lang avstand fra denne hørte vi larm av mange folk og av hunder og esler, og da vi kom til forpostteltene, begynte bulderet endog å genere oss. En flokk indianerbarn med forkjølede neser og bare kropper møtte oss, noe så interessant som min venn og meg hadde de nok ikke sett i lang tid, å dømme efter deres gloen og gestus.

Vi vinket en ung indianer til oss; han hadde blott en blanket (ullteppe) over skuldrene, ellers var han naken. Min venn spurte efter høvdingens telt. Lenger ute. Vi passerte nu et snes telter og kom endelig til et som både ved sin størrelse og omhyggeligere reisning tilkjennegav at det var høvdingens. Farvede bånd flagret ved inngangen, bjeller og hese fløyter lød der inne, kvinnestemmer sang. Så spurte vi noen barn utenfor om høvdingen troddes å ville åpne sitt telt for to reisende som «ønsket å se hans brysts bredde og høre hans røsts høye lyd». På foranledning av barna kom to krigere ut hvorav den ene var min venns bekjente, høvdingens sønn. De ønsket å vite i sin herres navn. Om vi bragte ildvann med, så måtte det skjules utenfor, og om vi tenkte å dvele hele natten i høvdingens telt. Ingen av delene. Så måtte vi komme. Ved inngangen til teltet kom imidlertid en hurtig kontraordre. Så var høvdingens vilje at vi skulle vente ved teltets side en liten stund; det var nakne kvinner derinne som måtte «senke sin lend i teppers folder og skjule sin rygg i dens vev». Endelig kom adgangssignalet og vi trådte inn.

Midt i teltet brente en kvistild hvor kvinner og barn strakte seg omkring. Lenger ute mot sidene lå dyrehuder spredde; på en av disse, en perlestukken elghud, lenet høvdingen seg på albuen i en lat stilling med halvlukkede, trette øyne. Han våknet opp, reiste seg hurtig overende og nikket gjenkjennende til min venn; meg syntes han ikke å bemerke. «Yellow thunder» (Gul torden) var en stor, bredbygget indianer med skarpt skåret hode og med et blikk som brente i sin hårde brunhet. Hans drakt var som de andres, måskje dog litt rikere, og hans ørekjeder var tyngre og blankere. Yellow thunder var en tam vill som talte noenlunde engelsk og kjente en del av de hvite folks levevis. Dyret i ham var hans arv fra stammen som hadde kåret ham til krigsdyr og anfører på bisonjakten. Hans bemalte ansikt var skjønt i sin villhet; han var en smidig spion og en grenseløst modig høvding. Han hadde engang ledet en oppstand mot De forenede staters armé fra Pierce, og Statene måtte love ham både livet og stammen førenn han slapp den. Sådan var Yellow thunder.

Hans hustru var en nesten sort, storlemmet indianerkvinne fra en jaktstamme opp i Wyoming. De hadde to døtre og to sønner. Den ene av hans døtre var gift med en indiansk-fransk mulatt hvis historie stod i forbindelse med høvdingens besynderlige forespørsel til oss om vi bragte ildvann med.

«Hans mor var The white river-flower (Den hvite flodblomst)», fortalte Yellow thunder, «som fulgte sin far på krigstog og over vide jaktmarker. En sommer kom en fransk maler til hennes fars teltleir og ville male White river-flower på en utspilt lerretsduk. Hun var dengang skjønn som en bevende hind i bergene og snar i sin dans som når høstlynet blotter seg i skydynen. Hun var slank som en bløt havbølge og hennes åsyn var smilrikt som en opprinnende sol. Hun lot seg male av den fremmede franskmann og lot seg ikke uvillig hvile i hans favn når han ble ferdig om aftenene. Men så var det en aften han ville hvile i hennes favn; hun vred seg fri og flyktet. To dager senere kom maleren igjen – med ildvann. En indianer må drikke ildvann når det bys; han hisses til overmål ved å kjenne dets duft, og han kan lettere stå foran en børsemunning hvis stålhane er reist enn forsake ildvann når det er iskjenket. Hele teltet beruset seg, White river-flower også. Hun segnet tung og anstrengt tilbake på dyrehuden, og da mørket sløret seg omkring og alle i teltet sovnet inn, da snek maleren seg, drukken av sin grådige lyst, hen til White river-flowers leie. Våren derpå fødte hun et barn og døde. – Således gikk det White river-flower. Og hennes skjebne er mange indianerpikers. Samvittighetsløse reisende hvite menn overlister de unge piker med ildvann og ruinerer deres ungdom.»

Vi lyttet dypt interessert til høvdingens meddelelser. Hans stemme var hul, men kraftig og ikke uten sympati. Han sa at hans stemmes klang var gitt ham direkte av The great spirit (Den store ånd) under et slag. – Om vi ville lytte til hans røsts rungen og erfare historiens ende? Han fortsatte:

«White river-flowers barn kom i hendene på hvite folk som mistenkte stammen for å ha stjålet det. Ti barnet var lyst som en just utsprungen morgenglorie og dets skikkelse var smidig som en sped skogliljes stengel. Hos den hvite mann var barnet inntil det ble yngling; han lærte hvite folks lærdom og skikker og gikk på dådyrjakt med hvite manns ildvåpen. Hans slekt i stammen visste hans oppholdssted og så hans sinn vendes til hvite manns veier; men de lot ham jage urørt i skogene og på fjellene. Men stor ble hans lyst mot videre vidder og grådig hans begjær mot bisonhjordene. Hans higen drev ham endelig ut fra hvite manns hjem og henover ville berg hvor bekker rislet, hvor ulver skrek og falker speidet. Han traff så oss, lærte vårt sprog og ektet min datter. Vi kaller ham Bred skulder ….»

II

Han stod i teltets åpning, bred og med en utfordrende bryststilling. Hans øyne åt seg inn i oss med sin sugende mørkhet, halsen vred seg fet under det sterkt hårete hode og en varm, blodsunn brunhet lå over hans ansikt. Han var kledd i benklær og vest, men hadde den indianske «blanket» over skuldrene og «moccasines» på benene. Han var skjønn. Vi har erfaring for at menneskers krysning av primitivt, vilt, kobberbrunt med sivilisert, blekt, temmet er et misforhold. Fosteret får rasemenneskets hele ubeherskede, hete villhet, uten å overføres kultursjelens tamme selvbegrensningsevne. Det arver den siviliserte sykelighet, får rent organiske underlegenheter, blir lavskuldret, flatbrystet, får benskjørhet, rått huggen panne og stiv nese. Men Bred skulder hadde ingen synlige vanførheter. Hans hud var blott en mørkere blekhet enn den hvite manns, og hans nese litt bøyet i retning av de hebraiske; men hans faste kropp gynget seg på et par ben som aldri må ha skjelvet og aldri glidd, og hans bryst bød seg frem til den som hadde mot til å skyte det i brann. Således stod han i teltets åpning.

Min venn tiltalte ham på engelsk; han lyttet et sekund, som om han betenkte seg, hilste så på indiansk vis og satte seg ned hos oss. Av samtalen mellom min venn og Bred skulder [21] gjengir jeg så det vesentligste.

– Om hvornår han aktet å vende tilbake til den hvite mann?

«O, aldri!» svarte han. «Aldri! Jeg er trett av sivilisasjonens hvileløse liv. I 20 somre har jeg levet det, og jeg lærte dets kolde kløkt og dets ritualer. Jeg har pint min sjel med dets algebra og dets ordrøtter, og jeg har lært dets korrekte 18 tommers skritt. Men jeg led – led i dette verkbrudne liv; mitt åndedrag ble tørt og mine drifter ble fortærende i mitt bryst. Da flyktet jeg.»

«Og har aldri lengtet tilbake?»

«Jo – jo, i mangen dag og mangen natt; for jeg var så ulykkelig å være opplært i den hvite manns tilredne vaner. Jeg savnet hans sprog, hans bøker, hans sengedyner og hans tallerkener. Men ute på disse ville vidder hvor bisonen brøler i sine horder, hvor prærievinden suser som løsnede snelaviner og hvor krigeren stormer en fiendtlig stamme for å hevne en lidd urett – her glemmer en de tamme hvite. Man glemmer den hvite manns kulturparagrafer og all hans viten og alt hans hjernebry.»

«Men kan man også ganske glemme det selskap man har hatt i omgang med kulturmennesker, dvs. med de eneste egentlige mennesker?»

Bred skulder lot til å føle brodden i dette spørsmål. Han reiste seg hurtig opp, kastet blanket’en i fulle folder om skuldrene og svarte – ikke uten et hett bluss i pannen:

«Hadde De spurt meg hva jeg kalte ‘egentlige mennesker’ – jeg hadde ikke villet svare at det var disse tynne, vindige hvite som går omkring stive og skjelvende som tørre avblåste fjellstrå; det var ikke dem som skritter om med værsyke lemmer og med vann i blodbingen – de kloke kulturmennesker. Jeg ville sagt at disse mennesker er en avart av de ‘egentlige’, at deres hele liv er en fortsatt syk sunnhet, at deres ville livsstrev er en utlevet aktivitet (decayed activeness) som hos fluer om høsten, og at deres hele viten blott er en hjernens rognegyt. – Men hadde De spurt meg hvem det ‘egentlige menneske’ da var – jeg hadde svart: Naturmennesket!»

«Sett deg igjen, unge, ivrige skogsønn, sett deg. Du fengsler meg ved ditt sikre sprog og dine forunderlige sannheter. Og ikke har du dette fra deg selv. Du har engang stått foran i livet? Og vært i skoler ….?»

«– Stått foran i livet og vært i skoler,» gjentok Bred skulder. «Ja, jeg har vært i skoler: i high schools og i Boise City seminary i Idaho. Jeg må kalles et ‘egentlig menneske’, tross den røde rases merker som jeg bærer. Jo, jeg har vært i skoler og lært de døde bøkers lærdommer. Jeg leste for en grad som en rasende mann – som et hvitt menneske. Hele min dag var en anstrengende higen over bokblader; min natt var fylt med uro og sykelig søvn. Ti jeg var indianer og hadde min rases hete sinn og lengsler. Jeg utstod ikke virkningen av den masseviten som summet om i min hjerne; jeg fikk den lurende, forbeholdne forsiktighet som indianeren får når han siviliseres, og min ranke rygg stivnet i de opprette stillinger; men jeg fikk sunkne lunger av det, og jeg fikk det hvite menneskes nervøsitet. Jeg stod opp igjen tre ganger om natten, for å se om døren var i lås. – Og min hvite søster som fulgte meg som barn på duckjakten om høsten og hang med meg som en flagrende fugl i skogene – hun glemte sin mørke bror da hun ble voksen og fornektet meg for verdens øyne.»

«Og derfor flyktet du, Bred skulder?»

«Også derfor. Fordi jeg ikke kunne leve i kulturlivets temmende tukt; fordi dets tross, dets tvang og dets mildhet utmattet meg og tirret meg inn i mitt gemytts innerste. Dets oppdragelse, dets kunnskaper drenerte mine hjerner, men jeg følte en sår vissenhet efter undervisningens alle apparater, som vårgrøden på en bløt mark må føle hjulsporenes skår henover. Og jeg følte sivilisasjonen tilsist legge seg beklemmende over mitt sanseliv som tåkens rå rugen henover skogene; det var meg ikke mulig å utstå det lenger.»

«Men de vaner og behageligheter du hadde vennet deg til, Bred skulder, dem savnet du efterat du var flyktet fra den hvite mann?»

«Å, en stund som sagt. Men det var i det hele sivilisasjonens vaner jeg ikke kunne komme overens med. Livet ble så opptatt, så tilrettelagt og lært ved å iaktta alle sivilisasjonens vedtekter; der ble en deling mellom min vaneløse, opprinnelige natur og ritualene, skjemaene, liturgiene. For å forklare hvorledes jeg følte det, kom det over meg som en trett, vanmektig vrede som den gripes av som overfalles og sperres inne uten årsak og uten nytte. Jeg tenkte: hvis det nu var skikken, eller den almindelige sedvane, at folk gikk på hendene – hvilket galende forundringsskrik om en kom til å gå på benene. Således stod jeg overfor kulturlivet. Jeg syntes hele den siviliserte verden gikk omkring i sorte klær.»

«Og du befinner deg bedre i dem du nu har på enn i de sorte?»

«Ja, o, ja, så meget bedre som den hvite mann befinner seg i sine, befinner jeg meg i mine klær. Kun skulle jeg bare ønske at jeg også kunne unnvære vesten og benklærne; men tar jeg dem av, så fryser jeg. Det er vanen –»

«Ja, det er vanen. Og nu vil du være indianer hele livet ut, Bred skulder?»

«Ja, nu vil jeg være hva jeg er. Jeg lever nu på den måte som er den eneste måte jeg kan leve livet på. Og jeg henrykkes av jubel og lyst på de veiløse vidder og i den natur som jeg selv er en levende part av. Og jeg vasker mitt spyd i bergbjørnens bryst og jeg eter bisonens ristede, rykende jur. Og jeg legger meg i duggens kjølighet når natten demrer og fuglen tier i trærne, og jeg våkner når vaktens signalhyl melder en fare nær. Det er dette jeg kaller det ‘egentlige’ liv; ti det er det naturlige.»

Bred skulder tok seg her med hånden opp til høyre bryst og bøyet overkroppen elastisk forover. Det var hans hilsen. Han vred seg lydløst og smidig ut gjennom teltåpningen.

Vi satt tilbake. Det kom en misstemning over meg; jeg ynket den unge, stolte mulatt som var tapt for et ordnet liv, for sivilisasjonen som han jo i mangt hadde så store betingelser for. Men jeg kunne en tidlang heller ikke avholde meg fra også å ynke litt det liv hvis vesen og karakter han stundom snertet så hårdt, det liv som han måtte forlate fordi det ble ham for «tilrettelagt og for lært».

Jeg så meg om i teltet. 15 personer av høvdingens stab lå eller satt omkring ilden; noen av kvinnene broderte med perler, andre satt og ingen ting gjorde, mens de tre eneste menn, unge ynglinger, lå på maven og ristet bøffelkjøtt over glørne. Ingen talte; blott kvistildens spraken lød i stillheten. Og ingen la merke til hinannen. Dorsk og dyrisk satt hver for seg og ruget over sine egne tanker. Det var ikke spor av liv i disse kjøttrøde, smussige ansikter med de stive, tankeløse øyne, og mekanisk grep de hvassneglede, lange, dynnede hender om tingene. For å bevege en gammel kone til å se opp fra sine knær hvorpå hun hadde stirret iallfall de siste 60 minutter, la jeg meg ned og så opp i hennes ansikt. Hun rørte seg ikke; hennes blikk stod stivt ut og streifet siden av mitt hode. Da oppgav jeg henne. – Selve teltet, som opptok en omtrent 200 kvadratfots flate, var av tykt lerret (ducking), spilet over tynne trebuer; lyset falt ned fra en åpning i taket hvor også røken slapp ut. Men det var også megen røk inne, og megen nesten uåndbar stank som av årsgamle åtsler; tobakksduften smakte deilig frisk i denne tunge, døde luft. Og høvdingen og min venn satt og røkte med stum ro. Endelig strakte Yellow thunder seg frem mot ilden og ville øse inn en glo i sin pipe. Da skimtet jeg bak ham en ung indianerinne, som lå på maven og hvilte hodet i sine krysslagte armer. Skjønnheten i hennes skikkelse og den eiendommelige stilling hun inntok, slo meg, og jeg flyttet meg uvilkårlig over på en annen dyrehud for bedre å kunne se henne. Da reiste hun seg opp og dro derved ullteppet fra skuldrene. Hun satt nu med overkroppen naken og stirret med et dorskt blikk ned på sine foldede hender hvormed hun trakk knærne opp. Jeg måtte beundre denne brune skjønnhet med de svulmende former og den djerve stilling. Hårets yppige overdåd blånet i sin sorthet; munnen hvilte lukket, men med en underløpen rødme i leppene. Hun var skjønn. Men hennes døde, lidenskapsløse blikk som intet kunne gjøre oppmerksomt, gav henne et fett dyrs sanseløse uttrykk. Jeg har engang sett en såret bøffel legge seg ned og blø seg dorsk tildøde. Således lå også denne indianerhunn og åndet stumt i sin mudrede rugen av ubevisste tanker. Hennes sanseløshet irriterte meg, og da jeg ennu hadde sittet en tidlang og betraktet henne uten at hun gjorde den minste bevegelse, strakte jeg armen ut og la min hånd på hennes nakne skulder. Hun vendte seg om med en lat bevegelse, og i min befippelse over at hun virkelig kunne se opp, spurte jeg på engelsk om hennes navn.

«‘Teltets pike’ forstår ikke hvit manns sprog,» svarte høvdingen bakover til meg.

Hun sank atter tilbake i sin forrige stilling. Da måtte jeg minnes Darwin og de 17 generalgrader. Hvorlenge skulle indianerpiken ligge på buken og tygge på sin tunge, førenn hun ble et erkjennende og avklarnet vesen som vi? Og hvorlenge hadde hun ligget så fra den tid hun hang i trærne som apehunn? – Ti forholdet er ikke det samme for indianernes kvinner som for deres menn; disse er generasjoner forut for hine.

Jeg ble taus og forstemt ved på én dag å se så megen skjønnhet og kraft gå tilgrunne, først den unge, ildfulle mulatt, så denne …. dette driftløse dyr. Det raslet i indianerpikens lange ørekjeder – hun la seg ned.

Jeg gav meg nu til å lytte til høvdingen som atter hadde begynt å tale med min venn. Til min store glede satte han just i gang med å åpenbare for ham sin stammes religion, og da jeg ikke ville gå glipp av noe av det jeg således på første hånd skulle få høre om en vill stammes religion, satte jeg meg atter til å notere.

– Mens man levet var det deres lære å forsake vinrus og blodskam, og når man døde, kom The great spirit og overførte det ennu eksistensdyktige element til en ny tilværelse. I sine detaljer hadde hans religion likheter og berøringspunkter med andre eldre religioner; forsoningslæren og straffen var således i mange drag gammel og kjent fra kristendommen. Der fantes jo dem i stammen som trosset The great spirits vilje; de svangret sine mødre, søstre, de svek en kamerat på krigsstien og de beruset seg i ildvann og vin. [22] Så kom straffen når de døde. I syv tider [23] var disse berøvet The great spirits nåde. De skulle høre jaktlarmen fra saligheten [24] og hisses til utmattelse av de seirendes rop på krigsstien der over; men de skulle oppfange gledens lyd fra den annen side av et stort fjell, og de måtte ikke komme over. Men fra «the wide hunting ground, wider than the earth» (de vide jaktmarker, videre enn jorden) skulle så efter de syv tiders utløp en dømmende rettferdighet komme. En vektbalanse skulle henges over det høye fjell, med blod, rykende dyreblod avveiet av The great spirit selv i den ene skål, synderen i den annen. Vog da blodet ned, så måtte han sone i syv nye tider som imidlertid blott svarte til halvdelen av de første syv. Men idet han vippet opp, hørte han der inne, på den annen side fjellet, megen tydelig jaktjubel, og han så store egner hvor dyr sprang vidt omkring og han følte en vill lyst mot vidden gjennomflimre seg med en dånende søt fortærelse. Og han skimtet i det bristende korte sekund der oppe stammer på krigsstien, med store, vaiende fjærbusker som bølget blankt i solen, med stramme buer på skulderen og blinkende stålpiler i koggeret. Og han hørte høvdingens signal – da svarte han utav det tørste jubelbegjær i hans higen; men da – vog han tilbake og stod i sitt Hades igjen. Men det han så derover på fjellets annen side sporet ham til å leve et renere liv i den neste omvendelsestid, og så tok en susende ånd ham over, når de korte syv tider var omme. Man trengte sjelden mere enn to ganger syv tider for å «komme over». Yellow thunder kjente bare én hvis brøde The great spirit hadde straffet hårdere; det var en ung kriger som snikmyrdet sin høvding. Hver syvende dag var han nu dømt til å vade over syv floder her nede på jorden, ved siden av den straff han led oppe ved «berget»; der gikk en lyd ut av ham som fjellgeitens breken mot måneskifte, og Yellow thunder hadde selv hørt og sett ham to ganger. Således kjente han til det.

Men mange fikk the hunting ground direkte og uten syvtidige trengsler; disse var det som tilveiebragte det offerblod som vog de andre over siden.

Jeg spurte nu om de hadde hellige bøker som andre religioner hadde.

«O, nei,» men jeg skulle blott ikke tvile på deres religions ekthet og sannhet. Den var arvet ned fra slekt til slekt, like fra den gang for utallige «tider» siden da The great spirit jevnet de store jaktvidder og lot floder flyte over tørre egner. Så gammel var den. Og om jeg kunne tyde røde manns skrift, så var der trær og klipper på hellige steder i Winnie Wonys skoger som åpenbarte menneskets alder og jordens første morgen og beskrev den store flod som jorden lå og rullet i, den flod hvis størrelse ikke kunne tenkes.

Om alle indianere var av samme bekjennelse?

«O, nei,» der var stammer uten «tider» og «berg» og «stor flod»; de hadde heller ingen great spirit – så lite hadde de. Én stamme tilbad en kubjelle ….

Her brøt min venn ut i latter, uten å huske hva han selv hadde innskjerpet meg: ikke å le i Yellow thunders nærværelse, og skjønt høvdingen tilgav ham, var han dog ikke senere å formå til å tale mere om religion.

– Solen sank i vest, en mild luftning kjølet gjennom teltet. Vi tok avskjed med den vennlige høvding og hans folk. Jeg nærmet meg den unge skjønnhet. «Hun sover,» sa Yellow thunder. Det gjorde hun dog ikke. «Take care of yourself,» sa jeg og strøk engang over hennes hår. Hun løftet seg langsomt opp og så på meg. Det rotet seg visst et slags forståelse gjennom hjernens lunkne myr.

Utenfor vinket Bred skulder til farvel fra sin teltåpning; det var som et siste farvel – ja, som det siste.

Fotnoter

[21]

Denne Bred skulder som jeg her traff, er en historisk person; hans navn som United States’ citizen er Louis Newman. Som indianerhøvdingen Yellow thunder riktig forteller, ble han oppdratt hos de hvite, som fra først av anså ham for stjålet av indianerne. Den unge Louis fikk like fra begynnelsen god skoleundervisning; han viste også en slik iver for boklige studier at han sattes i byens (Boise City’s) high school. Her graduerte han med gode karakterer, gikk så til en større high school hvor han også ble uteksaminert, hvorpå han dro hjem igjen og gikk inn på byens seminary. Under sitt opphold ved denne anstalt gav han oftere bidrag til byens aviser, likesom han også på oppfordring holdt noen ganger kulturhistoriske foredrag offentlig. Sivilisasjonen ble ham imidlertid for snever, og en vakker dag flyktet han fra hjemmet og var aldri mere å formå til å vende tilbake. – Hans samtale med min venn er så sikkert gjengitt som jeg var istand til å referere den med alle eiendommeligheter inne i teltet, idet den foregikk.

[22]

Indianerne kjenner den kunst å lage vin av palmesaft og et slags sterkt øl av mais og maniokrot. De pleier å si at når de nyter spesielt dette øl da «frykter de intet».

[23]

Høvdingen forklarte på forespørsel at dette begrep «syv tider» var ensbetyende med «syv perioder» hvorav hver især var «lengre enn han kunne tenke».

[24]

Som andre primitive folk oppfatter også indianerne saligheten (the eternal life) sanselig; den er for dem et sted hvor sverdene klirrer lystig, og hvor man kan jage efter vilt på herlige jaktvidder.

1885 – 6 BREV TIL HUSMANDEN

Sistleden 6. april stiftedes en arbeiderspareforening her i hovedsognet på grunnlag av Fedjes lover, hvilke vedtokes med noen få uvesentlige forandringer. Overrettssakfører Heyerdahl valgtes til formann i bestyrelsen. Over 70 medlemmer tegnet seg straks; lister er ute for å få flere. Det skal nu være over 100 medlemmer ialt.

Med arbeiderspareforeningen og en senere stiftet leseforening nr. 2, fikk vi vår 12. «forening» her i Aurdal. Fremskritt, hr. redaktør! Brevskriveren har tenkt sterkt på å få istand en 13., en forening for utryddelse av handelsreisende. (Kvinner: Ja, ja!)

– Siste søndag forlot kapellan Breyholz Aurdal. En nidkjær, ærlig mann, en savnet mann. Det er gode ønsker i Aurdal for ham og hans elskverdige hustru.

– Knut Hamsun, en mann med fem sanser og umulige meninger, holder foredrag i skolehuset over fransk diktning og norsk. Det sies at han ennu ikke er blitt oppjulet for sin tale; på brevskriveren har han intet inntrykk gjort – absolutt intet. Hamsun skal være nihilist.

– En strid – en strid mellom nordre Aurdals to skytterforeninger. Begge vil ha fanen, som beviselig eies blott av den ene. Hvilken? Ja, se det blir der nu sak om. Fanen var nemlig skjenket skytterne dengang skytterlaget var helt; da det siden deltes, kommer begge avdelinger med krav på fanen. Det er nu stevnet til kommisjons og sakfører leiet. Huh!

Imidlertid er medlemmene fra de to stridende avdelinger i skytterlaget bare venner, bare medbrødre seg imellom; de har aldeles ikke myrdet hinannen enda, og omgås hinannen i det private som kristne aurdøler overhodet. Denne ovenfor omtalte Hamsun sa riktignok en dag at de smil disse to avdelinger hadde til hinannen, lignet sådan en smule tenners gnissel, men brevskriveren har ingen grunn til å tro ham – aldeles ikke.

– Hermed min hilsen til Dem, hr. redaktør, og til alle husmenn landet rundt.

1885 – 7 SYTTENDE MAI-HILSEN TIL NORDMENN I AMERIKA

Underskrevne kvinner og menn, forsamlet i 17. mai-fest i nordre Aurdal, sender vår hilsen til slekt og venner i Amerika. Skilt ad, fordi vårt fedreland er snevert og armt, møtes vi dog igjen idag i den samme tanke, kjærlighetens tanke: de beste ønsker, de høyeste håp for Norges vel.

For hva nordmenn i Amerika gjør for Norge ved brev, ved hjelp – for hva I tenker om Norge av edelt og godt – for hva der ønskes idag fra Vesten for vårt gamle land her oppe i nord – for alt, for alt: vår takk!