Cora Sandel

Alberte og friheten

Tekstkritisk utgave,

forord og kommentarer ved

Nina M. Evensen

Innledning ved Helene Uri

Forord

Av Nina Marie Evensen

Foranledningen for denne utgaven av Cora Sandels Alberte-trilogi er at det i 1997 ble avdekket store uoverensstemmelser mellom de senere utgavene av trilogien og førsteutgavene. I forbindelse med en nyoversettelse til svensk oppdaget forfatter og oversetter Gun-Britt Sundström at den gamle svenske utgaven inneholdt lange passasjer som manglet i den norske utgaven av trilogien, samt en rekke andre avvik. På grunnlag av dette tok Gyldendal initiativ til å utgi en opprettet og språklig kommentert utgave basert på førsteutgavene.

Den første romanen i trilogien, Alberte og Jakob, kom ut i 1926 og oppnådde uvanlig stor oppmerksomhet og høye opplagstall til å være en debutroman. Etter en tids spekulasjoner ble det alment kjent at kvinnen bak psevdonymet Cora Sandel var den 46 år gamle Sara Fabricius; født i Kristiania, senere bosatt blant annet i Tromsø, Paris og Sverige, mor til en liten gutt og med en fortid som maler. Romanen var blitt til på direkte oppfordring fra Gyldendals direktør Harald Grieg; han hadde med begeistring lest en av hennes noveller og oppmuntret henne til å forsøke å skrive en roman. Underveis ble det foretatt enkelte innstramninger i manuskriptet etter råd fra forlaget, blant annet ble et kapittel tatt ut, og dette er senere utgitt under tittelen «Elvegaten: et fragment» i samlingen Barnet som elsket veier. Den neste romanen om Alberte, Alberte og friheten, kom først i 1931, og ikke før i 1939 var trilogien fullført med Bare Alberte. Tidsavstanden har nær sammenheng med Cora Sandels arbeidsvilkår; både hennes økonomiske og private situasjon egnet seg bedre for skriving av noveller og kortere tekster enn for romaner.

Trilogien om Alberte er blitt stående som et av hovedverkene i norsk litteratur. Fra å bli ansett som en forholdsvis tradisjonell fortelling med trekk fra utviklingsromanen og underveis bli tatt til inntekt for kvinnesaken, er oppmerksomheten i den senere tid blitt rettet mot de trekkene som bryter med den realistiske romantradisjonen. I nyere lesninger er det de modernistiske aspektene ved både tematikk og framstillingsform som vektlegges; den fragmenterte skildringen av Albertes indre utvikling og hennes opplevelse av omgivelsene ses som et forsøk på å forme språket og strukturere virkeligheten på en ny måte.

På grunn av jevn etterspørsel er trilogien kommet ut i en rekke utgaver og opplag. Felles for disse er at det ved hver nyutgivelse er oppstått endringer i tekstene, samtidig som feilene fra forrige utgave ikke er rettet opp, slik at antallet avvik fra førsteutgavene har økt for hver utgave. Det er ikke et uvanlig fenomen at det oppstår endringer i en tekst når den utgis på nytt. Tekster «forvitrer»; de utsettes for både tilsiktede og utilsiktede endringer i utgivelsesprosessen. Det ser likevel ut til at dette fenomenet har rammet Alberte-trilogien i særlig sterk grad.

Cora Sandel leste korrektur da trilogien ble gitt ut samlet i 1941, men ved de senere utgivelsene overlot hun korrektur og modernisering til forlaget, altså kan endringene i dem ikke tilskrives forfatteren. De fleste endringene er også av en slik art at det åpenbart er snakk om trykkfeil og tilfeldige utelatelser. Avvikene mellom førsteutgavene og senere utgaver er så tallrike at det ikke ville være hensiktsmessig å lage en fullstendig oversikt over dem; kombinasjonen av trykkfeil, utelatelser og moderniseringer har medført at i Alberte og Jakob, som har fått hardest medfart, er så godt som annenhver setning endret i større eller mindre grad. Blant annet mangler det 75 ord og kortere uttrykk, og syv hele setninger er falt ut uten noen påviselig grunn. Flere av disse bortfallene kan forklares ved at to like formuleringer er slått sammen slik at det mellomliggende er falt ut, noe som lett kan skje ved avskrift. Også ved moderne scanning av tekst oppstår det små, men betydelige endringer; bokstaver byttes ut eller bytter plass, faller ut eller dukker opp.

Når slike endringer resulterer i stavefeil, kan de være lette å oppdage for både korrekturlesere, retteprogram og lesere; verre er det når en trykkfeil resulterer i et nytt ord. I Alberte-trilogien er det utallige eksempler på slike uoppdagede trykkfeil; blant annet er rått blitt til rart, fremtiden til friheten, havtonen til halvtonen, det forefalne til det forfalne og formene til ormene. Og selv en liten og tilsynelatende ubetydelig endring kan ha konsekvenser for fortolkningen: for eksempel når fru Selmer i dødsøyeblikket sier Jakobs navn «sakte og tydelig» i førsteutgaven av Alberte og friheten, mens hun i alle senere utgaver sier «sakte og utydelig».

De mest omfattende endringene skyldes likevel en redigering som skjedde i 1941, da til sammen nesten fire boksider med politisk innhold ble tatt ut av Bare Alberte. Ingen omskrivninger er gjort; ett sted er fem avsnitt fjernet og den omkringliggende teksten slått sammen uten noe synlig tegn på at noe mangler, mens et annet sted er en og en halv side tekst erstattet av tre tankestreker, som ellers brukes for å markere overgangen til et nytt underkapittel. Utvelgelsen av sekvensene er åpenbart politisk motivert; de krasseste utsagnene om Tyskland og første verdenskrig er fjernet, mens den øvrige teksten er beholdt. Blant annet sammenlignes Tyskland med en gal mann som er kommet løs og må bastes, bindes og tilintetgjøres, og tyskerne beskrives som et overspent paradefolk som går i flokk og lystrer uten å ha evne til å hevde egne meninger.

Gyldendal var høsten 1941 ennå ikke underlagt tysk ledelse, det skjedde ikke før i februar 1942, men situasjonen på forlaget denne høsten var likevel sterkt preget av okkupasjonen. Forlagsdirektør Harald Grieg var blitt arrestert sommeren 1941 for opposisjonell virksomhet ved Nationaltheatret, og det var opprettet et midlertidig råd bestående av fire forlagsansatte for å forhindre at nazistene skulle overta driften. De mange beslagleggelsene og arrestasjonene denne høsten gjorde det påkrevet med en forsiktig kurs fra forlagets side. Sett i lys av dette er det ikke vanskelig å se at de politiske utsagnene i Bare Alberte var mer problematiske på dette tidspunktet enn de var ved førsteutgivelsen to år tidligere, og at utgaven måtte tilpasses de aktuelle forholdene.

Det som er merkverdig, er at heller ikke de senere utgavene av trilogien inneholder disse tekststedene, og at ingen synes å ha vært klar over at den er blitt så drastisk beskåret. Verken litteraturhistorier, biografi eller annen sekundærlitteratur opplyser om at det fins to versjoner av romanen, og det er heller ingen konsekvens i hvilken versjon som er oversatt; flere utenlandske utgaver av trilogien inneholder de aktuelle sekvensene. Det ser ut til at selv ikke Cora Sandel kjente til denne redigeringen. I korrespondansen med forlaget i forkant av utgivelsen nevnes ingenting om politiske tilpasninger; tvert imot står det eksplisitt i to ulike brev at hun bare ønsker én endring i Bare Alberte, og det er en stilrettelse på få ord. Heller ikke i tiden fram til hennes død i 1974 ble sensuren kommentert i korrespondansen mellom henne og forlaget, og hennes gjenlevende familie var uvitende om endringene fram til 1997.

Hva som var omstendighetene rundt redigeringen, får vi kanskje aldri noe endelig svar på. Det viktigste i dag er at den usensurerte versjonen igjen er tilgjengelig for leserne, og at man er klar over at det fins to ulike versjoner av Bare Alberte. Den sensurerte versjonen har verdi som et historisk dokument, men den usensurerte har flere litterære fortrinn; det er bedre sammenheng i den, og flere aspekt ved romanpersonene, deriblant Albertes politiske bevisstgjøring, kommer klarere fram. I og med at førsteutgaven er den eneste norske utgave som inneholder de politiske sekvensene, er den valgt som grunnlag for den foreliggende utgaven.

De tretten årene som skiller første og siste roman i trilogien har medført store forskjeller i rettskrivningen dem i mellom. Cora Sandels ordvalg og ortografi lå til enhver tid litt etter den gjeldende rettskrivning, noe som gir tekstene hennes et arkaisk preg, og språket hennes er farget av at hun bodde mange år i Nord-Norge og i utlandet. For å ta vare på forfatterens stil og språklige særtrekk, er skrivemåter som framstår som Sandels særegne uttrykksmåte beholdt i denne utgaven. Dermed bevares også den språklige variasjonen mellom romanene, en variasjon som forsterker tidskoloritten i romanene og gjenspeiler tidsforskjellen mellom dem. Det er imidlertid gjort enkelte endringer for å gjøre tekstene mer leservennlige, og disse gjøres det rede for i kommentarapparatet bakerst i denne utgaven. Der finner man også ordforklaringer og oversettelser av franske og tyske sekvenser, en redegjørelse for redigeringsprinsippene for utgaven samt en oversikt over gjeninnførte manuskriptformer og rettelser.

Med denne opprettede utgaven er trilogien om Alberte tilgjengelig i sin helhet for første gang siden førsteutgavene. Dette sammenfaller i tid med en generell oppvurdering av Cora Sandels forfatterskap og en økende interesse for tekstene hennes, og vil forhåpentligvis bidra til at både gamle og nye lesere får glede av denne klassikeren.

Innledning

ved Helene Uri

Hvilken bok har gjort mest inntrykk på deg? Hvem er din yndlingsforfatter? Jeg tror det må være sånne spørsmål jeg som forfatter har svart på aller flest ganger. Hva er din personlige kanon? Hvilken bok vil du anbefale? Hvilken bok er den beste du har lest? Dine ti favorittbøker? De fem beste bøkene? Tre? Jeg svarer forskjellig fra gang til gang. Det er umulig å svare skikkelig på noe sånt. Det forandrer seg hele tiden. Det er så mange gode bøker i verden. Dagsformen og humøret avgjør, og jeg leser jo stadig noe nytt. Men det er én bok jeg alltid nevner. Det er Alberte og Jakob.

Jeg oppdaget ikke Sandel før jeg ble student. Jo, jeg hadde nok lest «Carmen og Maja» eller «Kunsten å myrde» eller kanskje en av de andre novellene på skolen, men det gjorde ikke synderlig inntrykk. Jeg var kanskje for ung. Men så stod Kranes konditori på pensumlisten da jeg som 19-åring tok nordisk grunnfag. Jeg leste ut mine foreldres eksemplar på én kveld. Dagen etter trikket jeg ned til nærmeste antikvariat, kjøpte Sandels samlede verker og leste alt i løpet av måneden som kom. Jeg var blitt en stor Sandel-beundrerinne og har vært det siden.

Hva er det med forfatterskapet som betok meg sånn? Som betar meg ennå? Som gjør at jeg stadig tar en av bøkene hennes ut av bokhyllen og leser? Som gjør at jeg kan mange avsnitt nærmest utenat? Det er selvsagt flere faktorer som spiller en rolle, men én av disse faktorene er språket hennes. Jeg vet om få forfattere som fører et så vakkert språk som Cora Sandel gjør, få som skriver så elegant som henne. Sandels språk er presist og finslipt. Det er et språk å oppholde seg i. Lenge. Og altså for mitt vedkommende: om og om igjen. Jeg sutter vellystig på setningene hennes, leser dem halvhøyt, jeg tilber syntaksen hennes, ser forelsket på ordvalget.

Men litteratur er ikke bare form, den må ha et innhold også. Og det har Sandels bøker. Alberte Selmer er helt klart en av mine litterære heltinner. Alberte er ikke feiende flott, bitende morsom og skremmende begavet. Hun er ikke vakker som Kristin Lavransdatter, mystisk som Hedda Gabler, kokett som Scarlett O’Hara – for å nevne noen andre boklige heltinneskikkelser fra mine studiedager. Alberte er keitete og sjenert, hun er forhutlet og frysende. Ja, ingen har vel beskrevet kulde som Sandel gjør det! Leseren hutrer i takt med Alberte gjennom første bind. Men om Alberte rødmer når noen forsøker å snakke til henne, er hun likevel utstyrt med vilje og stahet. Hun biter tennene sammen og holder ut.

Cora Sandel er en lavmælt forfatter. Det er i grunnen ingen mangel på dramatiske hendelser i Albertes liv, men de utmales aldri, de gjengis bare stillferdig og i en nøytral stiltone. Og slik gjør de et desto sterkere inntrykk på oss. Sandel skriver om lengsel, om utilstrekkelighet, om sår ensomhet. Om tilkortkommenhet og mangel på handlekraft. Om å føle seg naken og ubeskyttet, om å være utlevert til verden. Sandel gir sider ved oss selv, sider vi kanskje helst vil fortrenge, en kunstnerisk form. Det er litterær psykoterapi, dette! Cora Sandel er i hvert fall velsignet medmenneskelig. Hun får «sagt litt sannhet», ja.

I Alberte og Jakob er forholdet mellom Alberte og lillebroren Jakob nydelig beskrevet – det er hverdagskjærlighet, uslitelig søskenkjærlighet som bare er der. Og Alberte og faren, da. Jeg får klump i halsen ved tanken på de to, og på ordene de aldri klarer å si til hverandre. Dessuten finner vi norsk litteraturs mest sexy mann i denne boken: Cedolf Kjeldsen, som Alberte danser tett med i én forpustet dans.

I de to neste bindene følger vi Alberte i voksen alder. Alberte og friheten foregår i Frankrike. Alberte lever i ytterkanten av kunstnerkolonien i Paris. Hun sneier borti kjærligheten, lysten, begjæret. Hun treffer maleren Sivert og blir gravid. Og vi får nøstet opp hva som skjedde i den nordnorske barndomsbyen, hva som gjorde at Alberte kunne dra.

I Bare Alberte møter vi Alberte som fattig kunstnerhustru, som oppofrende, usikker mor med altfor stor og altfor øm samvittighet. Tilværelsen går sin gang til hun til slutt finner frem til språket i seg selv og begynner å skrive. Alberte er ikke den samme personen på første side i trilogien som på den siste. Hun er langsomt blitt en sikrere utgave av den purunge Alberte i første bind. Og når hun spaserer ut av boken og inn i sitt eget liv, er hun en klokere kvinne, et menneske som bærer på en spirende erkjennelse om hvem hun vil være – og på en koffert med et manuskript i.

Opp gjennom årene er jeg blitt så godt kjent med Alberte at jeg ikke glemmer henne når jeg lukker igjen boken og setter den på plass i bokhyllen igjen. Alberte er faktisk blitt en del av meg.

I

Det man kjenner mest når klærne faller, og man står der uten en tråd på foran en fremmed, er ikke blu. Det er ubeskyttethet, uro for at noget skal komme nær en, skade en. En hudens angst så å si. Det er også ensomhetsfølelse, noget i retning av å befinne sig i en øde egn alene. Det går ikke over med tiden, det er likedan hver gang.

Alberte kaster sine plag av sig omtrent som man kaster sig i sjøen. Litt svimmel. Og med en fornemmelse av, at gjør hun det ikke nu med det samme, blir det aldri. Hun knapper op en knapp hist, en her, og klærne glir ned omkring henne alle på en gang. Innen de når gulvet, griper hun dem, trår ut og legger dem i haug på en stol. Og hun bestiger modellbordet og gjør tappert front mot faktum. Hun henger ikke undselig hverken med hofter eller hode, men knytter hendene litt og ser mr. Digby rett i øinene, mens hun leer sig frem til stillingen. Så «står» hun – – – –

Mr. Digby tar avstand, retter på brillene, skakker på hodet. Med avrundende håndbevegelser antyder han retninger, forordner med sin uforbederlige engelske aksent: Comme ça – – – – comme ça. Erklærer endelig kort men vennlig, at det er bra, c’est bien.

Og tiden begynner å krype på den vonde måten Alberte husker fra barn. Slik den kunde krype i kirken for eksempel. Eller når hun gikk tur med pappa, og de gikk og gikk og ikke kom tiltals med hverandre. Rent legemlig sanser hun, hvordan den langsomt stimer forbi henne, seig, sugende, mattende, den både høres og føles. Dette å stå der og ikke gjøre annet enn å stå, blir som å være spent i et pinselsredskap. Lemmene verker og dovner bort. Det er ikke det verste. Verre er gnaget i sinnet, en jevn murren som av en blottet nerve.

Der er noget, hun skulde gjort, noget annet enn å stå her. Alberte kan bare aldri bli klok på hvad. Hun tjener en franc og femogtyve i timen, klarer sig, så lenge det varer, og ligger ingen til byrde. Hun burde for såvidt ha god samvittighet.

I det store speilet ser hun sig selv, tynn og lang i linjene, klædd i knappe, magre muskler, som buer og runder sig litt hist og her, ikke meget, ikke mer enn at man kan være det bekjent. En behersket nakenhet, uten overdrivelser, uten krast preg av kjønn. Når man først er et kvinnemenneske, kan man ikke godt forlange å være beheftet med mindre.

Ute er det tidlig, urolig vår, inne er det huskoldt. Mr. Digbys atelier, som er førsteklasses og mot nord, uten forstyrrende reflekser, ligger fullt av overgjemt vinterklamhet. Alberte blir fort blå og grumset i farven, især nedover benene. Og det er ikke bare varme, porene slipper fra sig. Det er selve livet, de langsomt lar sile ut av en. Et lumsk svinn av krefter pågår.

Mr. Digby er ingen bøddel. Med snilde små mellemrum spør han om Alberte er trett, om hun fryser, mens han på korte ben skritter frem og tilbake mellem lerretet og et, som det synes, fast observasjonspunkt ute på gulvet. Alberte på sin side står sine tre kvarter uten å sige eller synke i knærne, om hun så dirrer og svaier av det. Hun har en slags latterlig og urimelig forestilling om, at jo iherdigere hun står, jo mildere stemmer hun visse dunkle makter, som har det med å tvinge oss inn i forhold og situasjoner, vi hater og avskyr.

Runde, honnette, aldeles harmløse, anskuer mr. Digbys øine henne gjennem brillene, slipper henne ikke et øieblikk for tidlig. Nøiaktig på klokkeslettet, når Alberte er tom i hodet og lam i lemmene og hverken håber eller venter mere, bare er en sløv kropp som står der, sier han: hvil Dem frøken. Selv blir han ved å komme og gå, myse, ta avstand og anbringe små klatter farve, se fornøid ut og nynne. Han har dilettantens forferdelige flid i blodet.

Alberte tuller sig inn i sin kåpe, kryper sammen over «Le Journal». Hun leser ut dagens novelle, som hun begynte på i métroen, sluker teater, kunst og litteratur, mord og sensasjoner, men springer konsekvent over all politikk. Til slutt ser hun gjennem annonsespaltene, konstaterer, at «Vidunderlig middel mot rynker», pinkpiller og gummistrømper, Crème Simon og «Abbed Sourys foryngelsesdrikk» er på plass i dem, at tilværelsens bakgrunn for såvidt er uforandret og fullt normal. Imellem nytter hun hvilen til å komplettere et hastig avjasket siste måltid, tygger i sig litt brød, frukt eller chokolade.

– – –

Det verste er tiden som går, det nestverste de som kommer innom og står og ser på, «beundrerne av mr. Digbys kunst». Hver gang døren går op for en av dem, står Alberte som på nåler, rede til å opløse sig i luften og forsvinne.

Hun har atter et av sine forborgne jern i ilden, ferdes på en lyssky liten bakvei i livet, har så gjort fra barnsben. Disse uvedkommende mennesker, hvem hun ikke skylder regnskap for nogen verdens ting, griper henne på fersk gjerning. Velklædde, særdeles respektable, oftest litt eldre, er de av en kategori hun gjemmer sig for og uten undtagelse fører bak lyset.

De er farlige. Vel bor mr. Digby i Passy, i et stille, uhyre korrekt kvarter, på sett og vis så fjernt som bare mulig fra de omgivelser, Alberte til daglig beveger sig i. Allikevel kan ulykken når som helst være ute. Det, man vil skjule, har en besynderlig tilbøielighet til å sive op i dagen. Såvel mr. Digbys som Albertes omgang beveger sig fritt omkring, kan møtes, bli kjent, kan på ingen måte hindres i det. Muligheten for katastrofer lurer alltid. På den annen side – – – det, man må, det må man. Man får ta den risiko, som følger med.

Anspent, litt krampaktig, står hun og utholder de fremmede øinene. Tross og uvilje bryter i henne. Hun forstår den modellen, som engang på Colarossi plutselig jepte til nogen som kom inn og stod og så og ikke hadde foretatt sig annet enn å stå og se. Hun forstår gatepiken, som kaster et foraktelig slengord i ansiktet på damen som går forbi. Dunkelt kjenner hun samfølelse med dem.

– – –

Eh bien, sier mr. Digby: Jeg takker Dem. Han legger paletten fra sig og gnir sig i hendene.

Når mr. Digby sier så meget, betyr det, at han er ferdig for denne gang. Der blir ikke flere femfrancsstykker å tjene foreløbig, gode vektige mynter, som gjør en holden tilmote. Eller gullstykker, ti francs, tyve francs, som vekker rikmanns overmot i en, gjør en lett i gangen, ny i ansiktet, ødsel og lettsindig. Men det blir å være løs og ledig igjen og ha sitt alibi iorden. Det blir å strekke litt på sig. Alberte har atter krafset til sig en bit eksistens. Så langt menneskelige øine formår å se, er det avløpet uten katastrofer.

Jeg takker Dem, gjentar mr. Digby: Jeg er fornøid med Dem. Jeg reiser til syden, til England, til Bretagne, jeg kommer tilbake til Paris i oktober. Det er mulig, jeg da vil ha en modell, som er mere comme ça! Han antyder med hendene svulmende former og spiler øinene svært op bak brillene: Jeg vet ikke på forhånd, jeg vet aldri på forhånd. Jeg er en meget lunefull mann, meget lunefull. Men hvis – – og han nikker opmuntrende til Alberte.

Det er omtrent, hvad mr. Digby sa ifjor på denne tid. I korte setninger, som ofte slipper op for ham, beveger han sig på det fremmede sprog. Det faller ham aldri inn å tale engelsk til Alberte. Det er heller ikke nødvendig, han får sagt det vesentlige og antydet resten.

Med små, forte skritt går han inn i leiligheten ved siden av, taler lavt med nogen derinne, man hører klirren av penger. I Alberte hugger det: Blir det syv eller åtte eller ni ganger? Trekker han fra den gangen vi måtte avbryte, fordi han blev dårlig? Eller den, da der kom en uventet tilreisende fra England? Da blir det bare såvidt til husleien. Jeg burde si noget, hvis han trekker fra, men jeg er dum sån. Jeg burde si for eksempel – – –

Mr. Digby kommer tilbake med mrs. Digby. Spøkende kaller han henne «min jury», mens han legger op på bordet to nye tyvefrancsstykker og fem francs i smått. Han trekker ikke fra. Alberte, som med hele kroppen nyter å kjenne klær omslutte sig igjen, bemektiger sig pengene lettvint, litt skjødesløst, som innkasserte hun til daglig slike summer. Takk, sier hun.

Under beundrende utrop tar mrs. Digby kunstverket i øiesyn. Som ellers, når et arbeide er ferdig, appellerer hun til Alberte: Det er meget vakkert, ikke sant? Meget fint i farven? Mr. Digby er kunstner, ja, ja, kunstner. Jeg håber, De ikke er for trett? Det må være meget, meget trettende. Men det blir en vane, ikke sant? Hun går tett inntil, liten, vennlig og nærsynt, fører lorgnetten op og ned over billedet, gransker det med kjennermine. Det er slikket og søtt som utenpå en chokoladeeske og ligner mr. Digbys øvrige produksjon, en samling rosenrøde damer, mer eller mindre «comme ça», mot samme bakgrunn av tynt lilla og caput mortuum. Høit og lavt pryder de veggene.

Høflig erklærer Alberte sig enig. Hun setter hatten på sig og pudrer nesen.

Og hvis, sier mr. Digby: Når jeg kommer tilbake – –?

De har bare å vende Dem til Alphonsine. Hun har alltid min adresse.

Vel. Fremdeles madame Alphonsine. Meget vel – – jeg takker Dem.

Alberte får et håndtrykk av mrs. og et av mr. Digby. Og hun skynder sig over den velstelte gårdsplassen. Hvit singel, nypåfylt, tung å gå i, markerer som med makt dens lengde og bredde. Lav buksbom innrammer et midtbed med knoppende busker. Småbladet eføi, stusset og forfinet, klær veggene med jevnt, ensformig grønt, innrammer, klippet som efter lineal, pene dører med blanke messingskilter på og store ateliervinduer med trekkgardiner av råsilke innenfor. En concierge, som ser ut som husjomfruen i et fint hus, kommer vaktsomt tilsyne i sitt vindu. Hun nikker til Alberte, fordi Alberte, om hun enn må regnes til de løse eksistenser, ikke er av aller verste sort, men tvert imot forholdsvis anstendig å se til.

Vinden kommer i kast. Det er en av de dager i mars, da hvasst, varmt solskinn veksler med kolde vintergufs. Langs gaten, som er kantet med lave murer og haver bak murene, svaier nakne grener fortumlet mot skyer i drift og plutselige ultramarinblå himmeldyp. Ved trottoarkanten på et hjørne en kjerre fuld av fioler og mimosa, som en festlig kokarde på dagens forrevne antrekk.

Alberte svinger om et hjørne til og befinner sig under métroens høie jernskjelet, mellem leiekaserner, som kaster klam skygge. Et tog larmer avgårde over hodet på henne. Litt efter sitter hun selv i ett, ferdes høit i luften, mellem himmel og jord på Passybroen, over Seinen.

Det rasler til bortover benkene av aviser som legges ned, folk ser ut. Dypt nede ligger Paris, lys i lys av plutselig sol under en veldig himmel med vandrende skymasser. Mennesker, biler, fiacrer vimser omkring som leketøi. I nordost over Menilmontant en kullsort byge, rett under en Seinen som flytende metall. En slepebåt med prammer efter sig arbeider sig op mot strømmen, piper gjennemtrengende og puster utover tykk, sort røk, som gjør det hvasse lyset enda hvassere.

En dønning av utfoldelse går igjennem Alberte, skyller bort tretthet og gammel kulde. Hun kjenner ansiktet bli anderledes og slik at menn uroes av det. Gud vet, hvad det består i. Det er der med ett og får dem til å sitte og snu på hodet i retning av en, i små rykk, brått og som overrumplet. Nogen særdeles utmerkelse er det ikke, det kan bli nesten hvemsomhelst med skjørter på tildel. Men enslags garanti for at man er nogenlunde som andre, ikke merkverdig av styghet, ikke direkte frastøtende er det iallfall. Og er vedkommende i sig selv ikke den rene fornærmelse, kan det bidra til, at man utfolder sig enda litt mere.

Toget ramler innover Grenellekvarteret, op langs brede avenyer med beplantet gangbane i midten. Bebyggelsen er dels gammeldags lav, litt fattigslig, litt muggen av fuktighet, dels splitter ny i jugendstil, lysende som smør i solen. Plutselig er altsammen borte. Hvite flisekledde, dunkelt oplyste vegger og hvelv glir forbi, brogete plakater. En påtrengende dunst av kjeller og desinfeksjon fylder vognen. Og trettheten bryter påny i Albertes lemmer. Hun slukner under jorden.

– – –

Ved Montparnasse går hun av, kommer op i dagen igjen bak jernbanestasjonen, i skyggen av den høie mur og av broen, som i høide med husenes tredje etasjer fører togene ut av byen. Her slutter venlige bydeler, her tar de store, triste arbeiderkvarterene hinsides Avenue du Maine fatt. Et gufs av grå og hårde kår slår imot en. Alberte tenker uvilkårlig på dødsdommer og eksekusjon nettop her. Kanskje kommer det av muren – –

Hun blir stående og se op mot et av husene i Rue de l’Arrivée. Hôtel des Indes står der i kjempemessige gullbokstaver på et balkongrekverk tversover fasaden.

Fra et rekverk nogen etasjer høiere, flagrer et øieblikk noget hvitt, en klut, et lommetørklæ, som er bundet fast deroppe. Det bæres utover av vinden og slakner igjen. Alberte konstaterer at det er der, skynder sig så bort under broen, hvor det blusser av frukt, blomster og grønnsaker på håndkjerrer inne i halvdunklet. Hun kjøper fioler og en kvist mimosa, gjør også et par andre innkjøp, er inne i en melkebutik.

Og hun forsvinner i Hôtel des Indes – – –