GAUTE HEIVOLL

Før jeg brenner ned

ROMAN

Det mesta är så betydelseslöst.

Men så finns det någonting oerhört som stiger upp som

        ett glödande moln på himlen

och förtär allt.

Då blir allting förvandlat

och du själv förvandlad

och det som nyss tycktes dig av största värde

har inget värde alls för dig mer.

Och du går bort genom alltings aska

och er själv aska.

              Pär Lagerkvist

En historie dukket opp under besøket hos Alfred. I begynnelsen trodde jeg ikke at den hadde noe med brannene å gjøre. Jeg hadde ikke hørt denne historien før, den er tvers igjennom hjerteskjærende, men samtidig fylt av, ja. Hva skal en egentlig kalle det?

Kjærlighet?

Dette skjedde for litt over hundre år siden i bygda der jeg er født og oppvokst. En mann tok livet sitt ved å sprenge seg selv i lufta. Han var trettifem år gammel. Han brukte dynamitt. Etterpå ble det sagt at moren gikk omkring og samlet delene sammen i forkleet. Noen dager seinere, etter en kort seremoni, ble alt som var igjen lagt i grav nummer 35. Dette ifølge kirkegårdsprotokollen. Under merknader ble det tilføyd sindssyg.

Jeg vet ikke om det er sant. Men likevel går det an å forstå. Hvis man bare setter seg ned og tenker etter, da forstår man langsomt. Til sist framstår det som det eneste rette. Det er jo det man gjør. Man har ikke noe valg. Man går omkring og samler delene sammen i forkleet.

1.

I

Noen minutter over midnatt mandag 5. juni 1978 slokket Johanna Vatneli lyset på kjøkkenet og dro døra varsomt igjen. Hun gikk de fire stegene gjennom den kalde gangen, åpnet døra til kammerset på gløtt slik at ei strime lys falt over det grå ullteppet som de hadde over seg, selv om det var sommer. Der inne i mørket lå Olav, mannen hennes, og sov. Hun sto noen sekunder på dørterskelen og hørte den tunge pusten hans, så gikk hun inn på det vesle badet der hun lot vannet renne stille fra krana slik hun pleide. Hun sto lenge bøyd mens hun vasket ansiktet. Det var kaldt der inne, hun sto barbeint på filleryen og kjente det harde golvet under føttene. Et øyeblikk så hun seg selv inn i øynene. Det var ikke noe hun pleide å gjøre. Hun lente seg litt fram og så lenge inn i de svarte pupillene. Så ordnet hun håret og drakk et glass kaldt vann fra springen. Til sist skiftet hun truse. Den gamle var full av blod. Hun brettet den sammen, la den i potta med vann så den kunne ligge i bløt over natta. Hun trakk nattkjolen over hodet og i det samme kjente hun stikket i magen, det som alltid var der, men som var blitt verre den siste tida, særlig hvis hun strakte seg eller løftet noe tungt. Som en kniv.

Før hun slokket lyset, løsnet hun tennene og slapp dem med et klunk ned i vannglasset på speilhylla, ved siden av Olavs.

Så hørte hun en bil.

I stua var det mørkt, men det skinte forunderlig blankt og svart i vinduene, som fra et svakt lys ute i hagen. Hun gikk rolig bort til vinduet og kikket ut. Månen var kommet klar av tretoppene i sør, hun så kirsebærtreet som ennå sto i blomst, og hadde det ikke vært for tåka, ville hun kunnet se helt ned til Livannet i vest. En bil med slokte lys kjørte forbi huset og fortsatte langsomt innover veien mot Mæsel. Den var helt svart, eller kanskje rød. Det var ikke mulig å se. Bilen kjørte svært langsomt, og til slutt rundet den svingen og ble borte. Hun ble stående i vinduet og vente i ett, to, kanskje tre minutter. Så gikk hun inn på kammerset.

– Olav, hvisket hun. – Olav.

Ikke noe svar, han sov tungt som han pleide. Hun skyndte seg ut i stua igjen, dunket borti armlenet på stolen så det sved i låret, og da hun var framme ved vinduet, rakk hun akkurat å se den mørke bilen komme kjørende tilbake. Den kom klar av svingen og fortsatte langsomt forbi rett utenfor stueveggen. Den måtte ha snudd borte ved huset til Knutsen, men der var det jo ikke folk, de hadde reist tilbake til byen kvelden før, hun hadde selv sett at de dro. Hun hørte knastringen fra bildekkene der ute. Den lave motorduren. Lyden fra en radio. Så stanset bilen helt. Hun hørte døra gå opp, så stillhet. Hjertet steg i halsen. Hun kom seg inn igjen på kammerset, slo på lyset og røsket i mannen. Denne gangen våknet han, men han kom seg ikke opp før de begge hørte et høyt smell og singling i glass ute på kjøkkenet. Allerede da hun kom ut i gangen kjente hun den gjennomtrengende eimen av bensin. Hun røsket opp kjøkkendøra, og ble møtt av en vegg av flammer. Hele rommet var overtent. Det måtte ha skjedd i løpet av sekunder. Golvet, veggene, taket, flammene slikket og jamret som et stort, såret dyr. Hun ble stående i døra fullstendig lamslått. Langt inni jamringen gjenkjente hun – selv om hun aldri hadde hørt den før – lyden av glass som sprakk. Hun sto der helt til varmen ble for intens. Det var som om ansiktet løsnet, det ble dratt nedover fra panna og over øynene, kinnene, nesa, munnen.

Det var da hun så ham. Det varte ikke mer enn i to, kanskje tre sekunder. Han sto som en svart skygge rett utenfor vinduet, på den andre siden av flammehavet. Han var som frosset fast. Og det samme var hun. Så rev han seg løs og forsvant.

Gangen var allerede fylt av røyk, den sev inn gjennom veggen fra kjøkkenet og la seg oppunder taket som tett tåke. Hun fant fram til telefonen, løftet røret og slo nummeret til Ingemann på Skinnsnes, det nummeret som hun etter de siste døgnenes hendelser hadde skrevet med svart tusj på en lapp. Hun tenkte på hva hun skulle si mens fingeren dreide rundt på skiva. Dette er Johanna Vatneli. Huset vårt brenner.

Telefonen var død.

I det samme kortsluttet strømmen, det smalt fra sikringsboksen, gnistene slo ut av stikkontakten ved speilet, lyset gikk og alt ble fullstendig mørkt. Hun grep Olav i hånda, og de måtte famle seg fram over golvet til de nådde ytterdøra. Den kjølige nattelufta ble sugd inn med det samme, og straks fikk også brannen bedre tak; de hørte flere dumpe smell og så et brøl idet flammene brøt gjennom golvet på loftet og straks slikket oppetter innsiden av loftsvinduene.

Jeg har sett denne brannen for meg så mange ganger. Flammene hadde liksom ventet på dette øyeblikket, på denne natta, disse minuttene. De ville ut i mørket, strekke seg mot himmelen, lyse opp, bli fri. Og like etter var de virkelig fri. Flere ruter sprang samtidig, glasset singlet og flammene var løs, de strakte seg ut og opp i lufta og la straks hele hagen i et gult, uvirkelig lys. Ingen har kunnet beskrive brannen, for ingen var der bortsett fra Olav og Johanna, men jeg har sett alt for meg. Jeg har sett hvordan de nærmeste trærne rykket enda nærmere i dette lyset, hvordan de liksom samlet seg og gled tause og umerkelig innover i hagen. Jeg har sett hvordan Johanna måtte dra Olav de fem trinnene ned trappa, ned i det lange gresset, under det gamle kirsebærtreet som sto som forsteinet med tjukk, grå mose oppetter stammen, gjennom hagen og helt ut på veien der hun følte at de var i sikkerhet. Der ble de stående og stirre på huset der de hadde bodd siden 1950. De sa ikke et ord, det var ingenting å si. Etter kanskje ett eller to minutter rev hun seg likevel løs, mens Olav ble stående i bare nattskjorta. I det flakkende skjæret lignet han et lite barn. Munnen var halvåpen og leppene beveget seg så vidt, som om han forsøkte å forme et ord som ikke fantes. Johanna skyndte seg tilbake gjennom hagen, forbi bærbuskene og epletrærne som hadde stått i blomst for bare noen dager siden. Det var falt dogg i gresset og hun ble våt nederst på nattkjolen og oppetter anklene. Da hun sto i trappa, kjente hun den voldsomme, bølgende varmen fra kjøkkenet og hele loftsetasjen som vendte mot øst.

Så gikk hun inn.

Inne i gangen var en del av røyken sluppet ut, så det gikk an å se både døra til kjøkkenet som fremdeles var lukket, og døra til stua som sto på vidt gap. Hun tok noen forsiktige steg innover golvet. Det durte og smalt rundt henne på alle kanter, men det var opp trappa hun skulle. Det hogg nederst i magen for hvert steg. Kniven ble trukket ut og stukket inn. Hun grep tak i rekkverket og trakk seg selv oppover helt til hun sto på avsatsen mellom rommene på loftet. Hun åpnet døra til det som hadde vært rommet til Kåre, og der inne var alt som før. Senga hans sto der hvit og oppredd slik den hadde stått i alle år siden han døde. Skapet hans sto der, stolen han hadde satt krykkene mot, bildet av de to barna som lekte ved fossen og Herrens engel som svevde over dem, alt var der. Veska hennes også, den som inneholdt tre tusen kroner. Den lå i øverste skuff i kommoden som ennå var full av Kåres klær, og i det samme hun fikk øye på en av de gamle skjortene hans – det var den med en liten rift over brystet – kjente hun at hun ikke hadde krefter til å komme seg ned igjen. Det var som om hun plutselig ga opp alt, bare ved synet av skjorta. Hun slapp veska så den klasket i golvet, og satte seg rolig på senga. Hun kjente fjæringen fra madrassen og den trygge, gode knirkingen under seg. Røyken steg opp gjennom sprekker i golvet, samlet seg og steg mot taket. Det var som om en rolig skikkelse av røyk langsomt tok form rett foran øynene hennes. Den fikk armer, hender, føtter, og et uklart ansikt. Så bøyde hun hodet og ba en stille bønn som var uten begynnelse eller slutt, bare en setning eller to mens leppene beveget seg. Men så smalt det plutselig høyt og skarpt like bak ryggen hennes, og det var nok til at hun glemte alt annet, kom seg på beina og rygget bakover. Hun var tilbake i seg selv, skikkelsen av røyk var borte, i stedet var rommet blitt fullstendig tåkete og det var vanskelig å puste. Hun røsket veska til seg og kom seg ut i loftsgangen. Hun skyndte seg ned trappa og steg ned i et tjukt og surt teppe av røyk som sved i hele ansiktet. Hun skjønte at det var alle klærne deres inne på kammerset som nå lå og ulmet og snart ville ta fyr. Halsen snørte seg sammen, hun kjente at hun måtte kaste opp, det svimlet for øynene, men hun visste akkurat hvor hun skulle gå for å komme til døra. De siste meterne famlet hun i blinde, men hun hadde jo gått der så mange ganger før og fant døra så lett som ingenting, og da hun kom ut på trappa, var det som om varmen presset henne i ryggen og skjøv henne flere meter bort fra huset. Hun fylte lungene med frisk, rein natteluft og sank ned på kne. Jeg har sett henne for meg, knelende i gresset mens lyset rundt henne skiftet fra gult til nesten hvitt, til oransje og til nesten rødt. Hun satt slik med ansiktet mot gresset i flere sekunder mens hun langsomt kom til seg selv. Til slutt karet hun seg på beina, men da var verken Olav eller noen andre å se. Hun skyndte seg opp skråningen til nabohuset, det som nå lå fullstendig opplyst av brannen. Hun rakk ikke å banke på før naboen kom stormende ut på trappa. Det var Odd Syvertsen. Han hadde våknet av lyset. Hun grep ham i armen, holdt ham liksom fast, eller støttet seg for ikke å falle om. Hun klarte bare å hviske, men han hørte hvert ord.

– Jeg finner ikke Olav.

Odd Syvertsen sprang først inn for å ringe, imens skyndte Johanna seg ned skråningen og ut på veien igjen. Hele huset sto nå i full fyr. Det kom stadig høye, knitrende smell som ga ekko utover Livannet og i åsene vestover. Det lød som om selve himmelen revnet. Flammene lignet store, ville fugler som snodde seg rundt hverandre, over hverandre, inn i hverandre, de ville rive seg løs fra hverandre uten at de klarte det. Brannen var på få minutter blitt stor og mektig. Likevel var alt rundt henne forunderlig stille. Jeg har sett det for meg. Det er et hus som brenner om natta. Det er de første minuttene før folk kommer til. Alt rundt er stille. Det er bare brannen. Huset står der alene og det er ingen som kan redde det. Det er overgitt til seg selv og sin egen ødeleggelse. Det er flammene og røyken som liksom blir sugd rett opp i himmelen, knitringen og smellene som svarer fra et sted langt borte. Det er skremmende, det er forferdelig, og det er ikke til å forstå.

Og det er nesten vakkert.

Johanna ropte på Olav. Først én gang, så to, så fire. Det var med ett uhyggelig å høre sin egen stemme sammen med lyden av flammene. Trærne var liksom kommet enda nærmere huset nå. De strakte greinene fram. Nysgjerrige, skrekkslagne. Hun sprang rundt til uthuset mens smertene hogg nederst i magen. Det kjentes ut som det var gått hull på en stor byll der inne, og at blodet rant varmt fra den. Mellom huset og låven sto han, som fanget i det intense lyset. Nattskjorta flagret om kroppen hans, selv om det ikke var et vindpust, og han sto helt urørlig. Da hun nærmet seg, oppdaget hun at vinden kom som et illevarslende pust fra selve brannen, et pust som samtidig var iskaldt og fortærende varmt. Hun trakk ham med seg, de kom seg opp igjen på veien, og der sto de tett sammen idet Odd Syvertsen kom springende ned skråningen. Han var andpusten og oppkavet der han stilte seg ved siden av de to gamle. Han prøvde å få dem bort fra den voldsomme varmen, men det gikk ikke. De ville stå og se huset sitt brenne ned. Ingen fikk fram et ord. Olav var som forsteinet, samtidig gjorde nattskjorta ham myk, det hvite stoffet foldet seg kjølig over skuldrene og nedover begge armene. Ansiktene var lyse, klare, reine, som om alderen ble visket ut. Så fattet ilden plutselig i det gamle kirsebærtreet utenfor kjøkkenvinduet. Det som alltid blomstret så tidlig, og som Kåre pleide å klatre opp i. Om sensommeren ble det tungt av bær, har det blitt meg fortalt, og de største og søteste hang alltid ytterst på greinene. Nå flammet det straks opp. Det gikk et skred av ild gjennom blomstene og greinene, og så brant hele krona med en særegen knitring. Like etter hørtes en lys stemme, men det var umulig å avgjøre om den tilhørte Johanna eller Olav: Herre Jesus. Herre Jesus.

Jeg har sett alt for meg. Det var den åttende brannen, klokka var litt over halv ett om natta den 5. juni 1978.

Så kom brannbilen.

De hørte sirenene helt borte på Fjeldsgårdsletta, eller kanskje enda lenger unna, kanskje helt oppe ved bedehuset på Brandsvoll, kanskje hørte de ulingen fra alarmen på Skinnsnes også? Det er jo ikke utenkelig, siden man kunne høre den helt opp til kirka. Men brannbilen hørte de uansett, sirenene steg, ble lysere, skarpere og snart kunne de ane blålysene som flerret forbi det gamle sandstøperiet i enden av Livannet, forbi slaktehuset, shellstasjonen og prestehuset med balkongen, forbi det gamle skolehuset i Kilen og butikken til Kaddeberg, før farten avtok opp bakken til Vatneli.

Da brannbilen stanset, hoppet en ung mann ut og kom springende mot dem.

– Er det folk der inne! skrek han.

– De kom seg ut, sa Odd Syvertsen, men mannen lot ikke til å høre det. Han sprang tilbake til brannbilen og løsnet flere slangekveiler, kastet dem tilfeldig ut så de rullet som hjul et stykke bortover veien og ble liggende. Så åpnet han noen skyvedører, slengte et par økser på bakken, og en brannhjelm som ble liggende på grusen og rugge for seg selv. Deretter ble han stående noen sekunder med armene slapt ned langs siden og se på flammene. Noen sekunder sto han ved siden av Olav og Johanna og Odd Syvertsen, og de sto der liksom sammen og betraktet det uforståelige som var i ferd med å skje.

Fire biler kom deretter kjørende i stor fart. De stanset alle et stykke bakenfor brannbilen, lysene sloknet og fire svartkledde menn kom springende.

– Det er kanskje folk der inne, ropte den unge mannen. Han hadde ei tynn, hvit skjorte på seg, som flagret rundt den magre overkroppen. Han koplet to av slangene på den kraftige vannpumpa foran på brannbilen, mens to andre sto klare idet vannet kom. Akkurat da smalt det så høyt inni flammene at hele bakken ristet og alle som var der krøket seg sammen, som om et prosjektil hadde truffet dem i magen. Noen satte i å le, det var ikke mulig å se hvem, og i det samme la Odd Syvertsen en arm rundt både Olav og Johanna, og med en kjærlig, men brå bevegelse rykket han dem bort, og førte dem med seg oppover skråningen til huset sitt. Denne gangen fulgte de med ham uten et ord. Han fikk dem i hus og slo nummeret opp til Knut Karlsen. Han og kona kom med det samme, de hadde jo våknet av sirenene og det voldsomme ildhavet, og i løpet av timene som fulgte ble det bestemt at Olav og Johanna skulle innlosjeres i kjelleren hos Karlsen til situasjonen hadde roet seg.

Ildhavet bølget over himmelen, men Olav og Johanna så det ikke. Lyset skiftet fra hvitt til rustrødt, så nesten fiolett og oransje. Det var et syn. Et sprakende gnistregn steg idet reisverket styrtet sammen, svevde vektløst noen sekunder, sloknet og forsvant. Lauvet på trærne krøllet seg sammen. De ville fuglene var borte, de hadde endelig revet seg løs fra hverandre. Nå brant det stille, med høye, vertikale flammer. Det kom flere biler. Folk steg ut, lot bildørene stå oppe, slo jakkene tettere om kroppen og nærmet seg langsomt brannen. Blant disse var også faren min. Jeg har sett for meg at han har kommet kjørende i den blå Datsunen, at han har stanset et stykke unna og steget ut akkurat som de andre, men jeg har aldri klart å se for meg ansiktet ordentlig. Han var der, jeg vet at han var der utenfor det brennende huset til Olav og Johanna denne natta, men jeg vet ikke hva han tenkte eller hvem han snakket med, og jeg klarer ikke å se for meg ansiktet hans.

Det la seg aske over hagen, store flak svevde lenge i lufta før de dalte over trærne og la seg på de parkerte bilene, stille som snø. En motorsykkel startet opp og forsvant med to unge menn. Den ene med, den andre uten hjelm.

Det var ingenting man kunne gjøre. Huset til Olav og Johanna Vatneli brant ned til grunnen.

Til slutt sto bare skorsteinen igjen. Da var det nesten blitt morgen og de fleste av bilene var borte. Bare røyken hang som ei tynn, gjennomsiktig tåke over hagen og inn mellom de nærmeste trærne. De to i kjelleren hos Knut Karlsen hadde ikke andre klær enn nattøyet de sto i. Og veska. Og i den lå det altså tre tusen kroner.

Klokka fire var det blitt såpass lyst at fuglene begynte å synge. Det var en intens og forunderlig sang, en yrende jubel som blandet seg med lyden fra vannpumpene som ennå durte og gikk. Man trengte mye vann, og hadde fått rullet slangene den uveisomme skråningen ned til Livannet, og så pumpet man vannet tretti høydemeter opp.

Tre journalister og flere fotografer kretset rundt på branntomta. De snakket først med lensmann Knut Koland, deretter gikk de opp skråningen og banket på døra til kjelleren. De fikk snakke med Johanna, Olav lå inne på divanen med et pledd over seg mens han stirret rett opp i taket og var i en annen verden. Johanna svarte rolig og behersket på alle spørsmålene, hun sa det samme hver gang. Langsomt, så de fikk god tid til å notere. Så ble det tatt bilder av henne. Flere bilder fra ulike vinkler, men det var likevel bare bildene som viste det fortvilte ansiktet hennes som allerede samme dag kom på trykk i både Fædrelandsvennen, Sørlandet og Lindesnes. Hun hadde svidde øyenbryn og sot på kinnet og en rift i panna, og lignet en overlevende etter en gruveulykke.

Ellers var hun rolig.

Etterpå da alle var gått, kom hun til å tenke på tennene som lå på speilhylla i glasset ved siden av Olavs, men så husket hun at det ikke lenger fantes noen speilhylle, eller noe glass eller tenner, verken hennes eller Olavs tenner fantes lenger. Jeg har sett det for meg, det forunderlig klare, iskalde øyeblikket da det gikk opp for henne at hun hadde mistet absolutt alt, til og med sine egne tenner, og at tårene først da begynte å renne stille over kinnet.

II

Helt fra jeg var liten har jeg hørt historien om brannene. I begynnelsen var det foreldrene mine som fortalte, men først da jeg ble eldre og hørte den av andre, gikk det opp for meg at alt faktisk var sant. I lange perioder har historien vært fullstendig fraværende, for så å dukke opp igjen i en samtale, et avisoppslag, eller ganske enkelt i bevisstheten min uten noen foranledning. Den har fulgt meg gjennom tretti år uten at jeg visste nøyaktig hva som skjedde, eller hva den egentlig handlet om. Jeg husker at jeg som barn satt i baksetet i den blå Datsunen på vei opp til farmor og farfar i Heivollen, og på veien dit passerte vi huset der pyromanen bodde. Det var som om jeg kunne kjenne et drag av noe fremmed og forlokkende idet vi kjørte forbi, og like etter passerte vi huset til Sløgedal, komponisten og domorganisten i Kristiansand, og da pleide faren min å peke bort på den gamle låvebrua, den som ikke passet til den nye låven som var reist. Der brant det da du ble døpt, sa han, og slik gikk det til at jeg på en eller annen måte har forbundet brannene med meg selv.

Det var så mye jeg ikke visste, derfor hadde jeg aldri tenkt at jeg skulle skrive om brannene. Det ble for stort, for omfattende og for nært.

Historien har vært der som en skygge helt til jeg bestemte meg for å skrive den ned. Det skjedde plutselig, våren 2009, etter at jeg hadde flyttet hjem.

Det som hendte var følgende:

Noen uker tidligere, i april, satt jeg alene oppe på det gamle skoleloftet på Lauvslandsmoen og rotet i kassa med gamle lærebøker og gulnede hefter og papirer av ymse slag. Jeg husker dette loftet fra min egen tid på skolen som svært kaotisk og fullt av rot. Vi pleide av og til å gjemme oss der oppe, det var mens vi hadde sløyd nede i kjelleren, da snek vi oss opp alle trappene, forbi musikkrommet og opp den siste, bekmørke trappa og satt musestille på det iskalde loftet og ventet på at noen skulle oppdage at vi var borte.

Bøkene var kalde og rå og fingrene mine satte avtrykk i de fuktige papirene. De hadde kanskje ligget der oppe i tjue, tretti år. Etter en stund kom jeg over en bunke fotografier i svart-hvitt som var pakket inn i plast, og det var med en uklar følelse av forventning at jeg begynte å bla gjennom alle disse bildene. Jeg kjente straks igjen ansiktene, men klarte ikke umiddelbart å plassere dem. De fleste var barn, men innimellom også en gruppe voksne. Langsomt skjønte jeg at disse bildene var fra min egen tid på skolen. Det var barn jeg hadde gått i klasse med, noen eldre, andre litt yngre, bilder fra skolegården eller inne fra klasserommene, og det var flere av lærerne mine fra den gangen. Det var også bilde av en liten gutt som sto på en scene og sang. Han var nyklipt og hadde på seg en strikkegenser med ei skjorte som så vidt stakk opp i halsen. Foranledningen så ut til å være en eller annen juletrefest, for man skimtet et pyntet tre og julelenker i bakgrunnen. Det var flere der sammen med ham, og alle holdt hvert sitt brennende stearinlys i hånda. Det varte i kanskje fire, fem sekunder. Så plutselig:

Det er jo meg.

Det var da, ved synet av denne gutten som intetanende sto og sang, at det hele startet. Jeg så meg selv, stirret inn i mitt eget ansikt i flere sekunder uten at jeg så hvem det var. Det er vanskelig å forklare, men det traff meg så sterkt. Det var som om jeg forsto og ikke forsto at det var meg. Og at det gikk ut på ett og det samme. Jeg vet ikke. Men det var da, som en slags forlengelse av dette synet, at historien om brannene igjen dukket opp. Det var dette bildet av meg selv med en tynn, rolig flamme, som steg så å si opp av hånda, som førte til at det en sommerkveld i begynnelsen av juni sto klart for meg at jeg skulle gjøre et forsøk på å skrive historien om brannene. Det var som å trekke pusten dypt.

Og så.

III

Da det brant første gang hjemme i Finsland i begynnelsen av mai 1978, var jeg ennå ikke fylt to måneder. Noen dager etter fødselen kom faren min og hentet mamma og meg på fødestua, som lå i Kongens gate i Kristiansand. Jeg ble lagt i den mørkeblå reisebagen og kjørt de fire milene hjem til Finsland, og da jeg for første gang ble båret fra bilen og inn i huset på Kleveland, var det i en forrykende snøstorm som ikke løyet før to dager seinere. Deretter ble det solskinn og stille, hvite vinterdager inntil vinden dreide på sørvest og det ble vår. I slutten av april lå det ennå snø igjen inne i skyggene, men varmen var da kommet for alvor, og den 6. mai, som var dagen da alt begynte, var det allerede blitt farlig tørt i skogen.

Fire uker seinere, like før midnatt den 5. juni, var alt over. Det var etter den tiende brannen og dagen etter min egen barnedåp, som var tredje søndag etter pinse. Det hadde vært varmt og lummert i lang tid, og denne søndagen ble den varmeste dagen på lenge. Heten dirret og skalv over hustakene og fikk asfalten til å bølge i enden av sletta på Lauvslandsmoen og på Brandsvoll. Om ettermiddagen kom et voldsomt regnskyll og verden kjentes straks frisk og ny. Så klarnet det opp, insektene svirret i lufta og kvelden ble varm og stille.

Det var kvelden før den verste natta av dem alle.

Historien om brannene fletter seg altså inn i mine aller første levemåneder, for så å kulminere natta etter min egen dåp.

Det var imidlertid langt fra sikkert at det skulle bli noen barnedåp den søndagen. Natta før, klokka sju minutter over midnatt, ble det observert en mørk bil i stor fart på vei opp mot kirka. Panikken hadde på det tidspunktet for alvor begynt å bre seg. Bilen kjørte som sagt oppover mot kirka, men så forsvant den, og man visste ikke hvor den ble av. Man tok time for time. Minutt for minutt. Man fryktet det verste. Såframt kirka står, tenkte man. Såframt kirka står. Man sa det ikke høyt, men alle tenkte det. Det aller verste var hvis kirka brant. Derfor holdt man vakt. Ikke bare ved kirka, men over hele bygda. Man satt alene på trappa foran sitt eget hus og lyttet. Faren min satt også slik utenfor det brune huset hjemme på Kleveland, mens jeg lå og sov like innenfor. Han hadde tatt med seg geværet, rifla etter farfar, det jeg seinere skulle se ham bruke, men som han denne natta ikke hadde rukket å skaffe ammunisjon til. Men det var jo tross alt et gevær, ammunisjon eller ei. Det viktigste var at man holdt vakt. Ingen ante jo hvem brannstifteren var. Hvem som plutselig kunne komme ut av mørket. Ikke siden krigen hadde man opplevd noe lignende. Det var noe i bygda som minnet om krigen. De som var for unge til å ha opplevd krigen, de tenkte også på krigen. Det er det alle har fortalt. Krigen var kommet tilbake.

Mandag kveld var det hele over, et knapt døgn etter brannen hos Olav og Johanna. Det var fortsatt den 5. juni, like før midnatt, etter tre timers avhør. Før det hadde Alfred gått med den tunge beskjeden til lensmann Knut Koland, som sammen med Kripos og etterforskere fra kristiansandspolitiet hadde etablert base i den gamle kommunestyresalen på herredshuset på Brandsvoll. Den tunge og samtidig befriende beskjeden. Det var Alfred som måtte gå, ikke Ingemann, selv om han lenge antakelig hadde forstått hvordan alt hang sammen, men som når alt kom for dagen ikke klarte å gå selv. Verken Ingemann eller Alma. Alma som på det tidspunktet lå i senga ute av stand til å røre seg.

Siden fulgte arrestasjonen, og så gikk det stille raset.

Den siste halvtimen før midnatt kjørte man fra hus til hus rundt i hele bygda. Det var fire politibiler, pluss en rekke privatbiler. Man behøvde ikke banke på, for det satt jo som regel noen utenfor på trappa og holdt vakt. Bilen stanset, eller kjørte forbi i sakte fart, og så ropte man ut av vinduet.

Han er tatt.

Nyheten ble brakt videre. Man gikk i mørket i nattedoggen over jordene til naboen, ga seg til kjenne og fortalte at han var tatt. Man sa hvem det var, og da ble det helt stille noen sekunder før den andre fikk summet seg.

Han?

Alle ble varslet, også domorganist Sløgedal som satt gjemt et stykke fra huset sitt på Nerbø, ventende med et ladd gevær. Han fortalte meg seinere om denne kvelden. At den liksom var lys og himmelsk, mørk og jordnær og uvirkelig. Alt på en gang. Politiet visste at Sløgedal satt der oppe ved huset sitt, det var de som hadde gitt ham geværet, så man kjørte ens ærend opp til ham med nyheten. Han kunne endelig reise seg, gi fra seg geværet og spørre:

Hvem er han?

Hjemme på Kleveland var det John som kom. Han sto på plenen utenfor soverommet til foreldrene mine og hvisket helt til mamma våknet. Han hvisket navnet hennes helt til hun kom seg i klærne og ut på trappa slik at også han kunne si de tre magiske ordene som gikk fra munn til munn denne natta:

Han er tatt.

Slik gikk raset utover i alle retninger. Nyheten rakk så vidt å komme med på NRK Dagsnytts nyhetsbulletin ved midnatt. Politiet hadde varslet NTB, og ba om å få nyheten ut så raskt som mulig for å roe sinnene. Men da den ble lest opp fra Marienlyst i Oslo ved midnatt, visste allerede hele bygda.

Han var tatt.

Alle kunne gå til sengs, lysene ble slokket ett for ett, men dørene holdt man fremdeles låst, man kunne jo ikke være sikker. Etter dette kunne man aldri være sikker.

Hus etter hus over hele bygda gikk omsider til ro. Endelig kunne man sove, og neste morgen ville man våkne og tro at alt sammen bare var en drøm.

Men det var jo ingen drøm.

Fædrelandsvennen brakte i alt tre førstesideoppslag i løpet av fire dager, det første lørdag morgen da bygda våknet til fire nedbrente bygninger. I tillegg var det en førsteside i Verdens Gang. En i Dagbladet. To i avisen Sørlandet. To også i Lindesnes. En førsteside og en helside i Aftenposten. Og så var det intervjuet med Ingemann på side tre i Lindesnes om lørdagen, det var der han sto ved siden av brannbilen med hånda på vannpumpa, og med et ansikt som vanskelig lot seg tolke.

Utover dette en rekke smånotiser i regionsavisene, og NRK Sørlandets daglige oppdateringer i radio. Dertil kom det fire minutter lange innslaget i Dagsrevyen som ble sendt mandag kveld da alt i virkeligheten var over, men mens panikken fremdeles lå som tåke overalt. Innslaget viste huset til Anders og Agnes Fjeldsgård litt på avstand. Man så de to lønnetrærne på hver side av trappeinngangen på framsida der ruta var blitt knust og bensinen helt inn over golvet. De to lønnetrærne står der ennå, og jeg husker at jeg ble forbauset over at de så å si ikke hadde vokst på over tretti år. Innslaget viste de urolige skyggene fra bladene som flakket oppover husveggen, mens først reporteren, dernest lensmann Koland, la fram situasjonen. Deretter ble det filmet fra branntomta på Vatneli; de rykende ruinene og skorsteinen som raget i lufta som et veldig tre ribbet for alle greinene. Det var alt som var igjen av huset til Olav og Johanna Vatneli. To brannfolk gikk forbi på veien. De var begge barhodet. Den ene gikk med noe som lignet ei isøks i hånda, som om han var en brevandrer på vei inn i isødet. Den andre var tomhendt, og begge var ukjente for meg. Mot slutten av innslaget ble det filmet fra den rykende ruinhaugen som var alt som var igjen av uthuset til Sløgedal på Nerbø, det som var brann nummer ti. Det sto en enslig mann der og spylte vann utover ruinene, han pøste på som det var plantet noe i askehaugen som trengte vann. Massevis av vann. Det var Alfred. Jeg kjente ham igjen selv om han var over tretti år yngre og i tillegg sto med ryggen til.

IV

Det ble sommer. Alt var blitt grønt, lauvet var kommet på trærne, syrinene blomstret og utover juni satt jeg i andre etasje i den nedlagte banken i Kilen og forsøkte å finne ut hvordan alt hang sammen. Jeg hadde leid rommet for en periode i håp om at stillheten og utsikten skulle bringe meg nærmere meg selv og skrivingen. Jeg satt der alene i rommet som var tømt for nesten alt, bare med himmelen, skogen og utsikten over Livannet foran meg. Jeg hadde en enkel stol, et slags bord og ei rød, gammeldags kontorlampe som lå igjen på et av kottene, ei slik som liksom bøyde seg nysgjerrig over arbeidet. Jeg satte meg til rette, og så ut på bjørka som duvet i vinden rett utenfor vinduet. Jeg satt midt i dette landskapet hvor jeg hadde vokst opp, midt i alt som hadde preget og formet meg og på en eller annen måte gjort meg til den jeg var. Jeg så hvordan bladene blafret og skalv og skyggene flekket oppetter stammen, jeg så veien og de spredte husene oppover Vatneli, jeg så hvordan sola smalt i et vindu som ble åpnet der oppe og hvordan det samme smellet gjentok seg da vinduet ble lukket. Jeg så himmelen og skyene som kom langsomt drivende inn fra havet i sørvest, hvordan de forandret seg mens jeg fulgte dem med øynene; jeg så på fuglene som for lengst var i gang med den korte, hektiske sommeren; jeg så de vinterbleke ungene som plasket i vannkanten på den andre siden, like nedenfor hagen til det som hadde vært huset til Syvert Mæsel; og til sist så jeg utover vannet, vinden som utover dagen riflet vannspeilet og fikk det til å funkle svakt selv inne i skyggene der det ellers lå svart og stille.

Neste dag satt jeg der igjen. Stirret utover. Skrev ingenting. Det kjentes med ett umulig. Den tredje dagen ble jeg var en stor fugl inne ved land. Den sto og balanserte på ett bein i vannkanten med hodet og det lange, spisse nebbet senket. Det var en gråhegre. Jeg satt og ventet på at den skulle lette, eller at den skulle stupe framover, eller i det minste skifte bein. Men den gjorde ingen av delene. Den sto urørlig helt til jeg reiste meg og dro hjem.

Slik gikk dagene. Jeg satt der noen timer med Livannet foran meg. Forsøkte å komme i gang, uten å lykkes. Etterpå låste jeg meg ut, gikk ned den bratte trappa som var satt opp på utsiden av bygget bare for meg, og kjørte de få hundre meterne bort til butikken for å handle. Jeg gikk rundt i den lyse, behagelige butikkatmosfæren, plukket med meg litt melk, litt brød, litt kaffe. Det var godt å gå slik, plukke opp noe håndfast og enkelt og legge det i handlevogna. Av og til traff jeg folk jeg kjente der inne mellom hyllene, det var folk som hadde kjent meg hele livet, som hadde kjent foreldrene mine og farmor og farfar, som hadde sett meg som barn, som hadde sett meg vokse opp og flytte fra bygda, som hadde sett meg bli forfatter, og som nå sa de var glade for at jeg hadde flyttet tilbake, selv om jeg hele tida understreket at det kun var for en kortere periode. Jeg var ikke kommet for å bli, sa jeg, men nå, akkurat nå, er jeg her.

Da sommeren var over, hadde jeg ennå ikke kommet i gang med skrivingen om brannene. Det var noe som gjorde motstand uten at jeg kunne si nøyaktig hva. Jeg hadde imidlertid skaffet meg oversikt over det som hadde skjedd, men ennå ikke snakket med noen av de involverte. Jeg hadde gått igjennom avisene og de intervjuene som fantes, og jeg hadde sett innslaget som ble sendt på Dagsrevyen. Jeg spilte det om og om igjen. Det var blitt brent inn på en dvd og sendt til meg fra NRK i Oslo. Da jeg første gang skulle se det, var jeg svært spent, nesten nervøs. Jeg satt hjemme, alene i huset på Kleveland, la cd-plata i skuffen og så den forsvinne inn i spilleren. Det var første gang jeg skulle se levende bilder fra det landskapet jeg nettopp hadde blitt født inn i, fra Finsland sommeren 1978, det landskapet hele Norge hadde sittet og stirret på den kvelden for trettien år siden da innslaget ble sendt. Det tok noen sekunder, så kom bildet og jeg trykket på play. Jeg kjente meg straks igjen, selv om det lå noe fremmed og litt ugjenkjennelig over det hele. Noe var forandret, men jeg visste ikke helt hva. Var det skogen? Var det husene? Var det veiene? Jeg vet ikke. Bildene hadde noe fjernt og forgangent over seg, men likevel så jeg at dette er hjemme. Der er jo Kilen, slo det meg, og der ligger det funklende Livannet nesten som i dag, og der er de lange slettene på Brandsvoll, kraftlinjene som strakte seg som et arr gjennom bygda, og huset til Anders og Agnes Fjeldsgård så godt som uforandret. Alt var der, og alt var nesten slik jeg kjente det. Hele reportasjen var fylt av en slags paradoksal ro. Det var langsom kameraføring, reporteren snakket svært utfyllende mens bildene gled bedagelig over skjermen, og denne langsomheten og den omstendelige reporteren gjorde hele innslaget svært lite dramatisk. Man så de bølgende skogene, den høye himmelen, skyene lette som skumdotter, urørlige fugler på telefontrådene, en svak bris som strøk gjennom lauvverket i trærne. Man så hus, man så biler, man så klær i vinden. Det var en hvilken som helst fredfylt sommerdag i 1978, eller det kunne ha vært ti år tidligere eller ti år etter. Det var et tidløst landskap, likevel var det akkurat dette landskapet som jeg seinere skulle vokse opp i, og egentlig aldri forlate. Det virket lenge siden, samtidig var det som om jeg når som helst kunne løfte blikket fra fjernsynet, se ut av vinduet, og der ute lå alt sammen uforandret. De svarte, rykende branntomtene, de få menneskene som hadde møtt opp, som sto i uryddige klynger rundt ruinene. De var der ennå. Det var mødre med barn på armen. Det var unger som hang over sykkelstyrene. Eldre folk som sto tett sammen, som om de støttet seg til hverandre for ikke å falle, og det var en mann med hatt som umiddelbart lignet Reinert Sløgedal, den gamle klokkeren og læreren, og faren til Bjarne Sløgedal, domorganisten i Kristiansand.

Til sist var det altså Alfred som sto og spylte vann på den nedbrente låven til nettopp Sløgedal. Også det et bilde fylt av enkelhet og ro: en enslig, barhodet mann. Himmelen over ham. En nedbrent bygning. Tynn, hvit røyk som steg sakte og ble ført bort med vinden. Vannstrålen som spylte mot muren og mot den utbrente jorda, vannet som traff de forvridde takplatene med en brå sprutelyd.

Det må ha vært bare noen timer før han gikk med beskjeden.

Så var innslaget over og skjermen ble svart.

Jeg spolte straks tilbake og så alt sammen en gang til. Og enda en. Det var som om jeg ikke kunne få nok, som om jeg håpet på å få øye på meg selv, eller faren min. Eller noen andre jeg kjente. Det var jo ikke totalt usannsynlig. Jeg visste jo at faren min hadde vært utenfor huset i Vatneli den natta det brant, og jeg visste med sikkerhet at jeg selv hadde vært med ut til den nedbrente gården til Olga Dynestøl om søndagen, like etter barnedåpen, selv om jeg hele tida hadde ligget i reisebagen i dyp søvn.

V

I september la jeg all skriving til side og dro til Italia, til den norditalienske byen Mantova, for å delta på den store litteraturfestivalen der. Som alltid når jeg er ute og reiser var jeg temmelig urolig, men da som nå visste jeg ikke nøyaktig hva denne uroen kom av.

Det var en varm kveld i Mantova med en voldsom kastevind som visstnok hadde kommet hele veien fra Sahara, og jeg skulle lese fra en av bøkene mine på Piazza San Leonardo, et lite torg midt i byen. Jeg gikk fra hotellet mitt som lå like ved Piazza Don Leoni. Klokka var halv ni, det var lørdagskveld med massevis av smilende mennesker. Det var latter, musikk og trengsel i de smale gatene, men selv følte jeg meg temmelig alene. Jeg fulgte Corso V. Emanuelle opp til Piazza Vallotti. Der tok jeg til venstre, over en parkeringsplass der en lang rekke scootere sto parkert og forlatt. Jeg fortsatte gjennom noen trange smug som ikke hadde noe navn, i hvert fall så jeg ingen skilt, opp Via Arrivabene, og så var det strake veien opp til torget foran steinkirka.

Da var jeg allerede gjennomvåt av svette. Det hadde samlet seg en hel del folk, for det var flere som skulle lese, både før og etter meg. Jeg var nervøs, slik jeg alltid er før jeg skal gå opp på en scene. Jeg hilste på tolken min, ei kvinne i femtiårene som hadde bodd i Stockholm for over tretti år siden, men like fullt snakket hun nesten flytende svensk. Da det omsider ble min tur, lå publikum i mørke, mens man oppe på scenen fikk et sterkt, hvitt lys midt i fleisen. Ennå var det kvelende varmt, og det blåste så det drønnet som torden i mikrofonen. Jeg vet ikke om det var varmen eller den tørre ørkenvinden, eller om det var noe jeg hadde spist eller drukket, eller kanskje det intense lyset, men da jeg sto foran mikrofonen kjente jeg meg plutselig uvel. I løpet av noen sekunder ble jeg fullstendig kraftløs. Armene ble langsomt numne og knærne var i ferd med å svikte under meg. Det var som om jeg skulle besvime. Havet av ansikter begynte å bølge. Det la seg som ei tåke over øynene. Det var som den iskalde ettermiddagen for lenge siden da jeg falt og slo hodet i isen på Bordvannet, og sansene forsvant en etter en. Da hadde jeg blitt liggende og kjenne den kalde, harde isen mot bakhodet og ryggen, og trodde jeg var i ferd med å dø. Slik skulle jeg altså dø, rakk jeg å tenke, på ryggen, ti år gammel, alene midt ute på Bordvannet. Først forsvant synet, sakte mistet alt farge, skogen forsvant, den bleke himmelen over meg, alt, helt til jeg lå der fullstendig blind, så skrumpet alle lyder inn, og så var jeg borte mens snøen fortsatte å falle stille over ansiktet mitt. Nå var det samme i ferd med å skje der jeg sto med flere hundre nysgjerrige italienere foran meg. Eller nesten det samme. For det var da jeg fikk øye på flere kjente ansikter der nede i folkemengden. Jeg skjønte først ikke hvem de var, men jeg visste at jeg kjente dem, og jeg kunne ikke begripe hvorfor ingen hadde kommet bort til meg før jeg gikk på scenen, for det er vel naturlig når gamle kjente møtes så langt hjemmefra. Jeg klarte heller ikke å plassere dem, men så plutselig fikk jeg øye på Lars Timenes som jeg husket fra den tida han bodde i den nedlagte telefonsentralen i Kilen. Jeg holdt meg liksom fast i ham der han sto liten og forkommen, mens jeg husket hvordan han pleide å sitte på en stol midt i stua slik at hele han ble nådeløst opplyst av det stadig flakkende lyset fra fjernsynet. Like etter så jeg Nils, naboen hjemme, også han sto foran scenen, Nils som jeg egentlig bare husker som en vennlig rygg på vei bort fra meg. Der sto Nils og der sto Emma som pleide å sitte i korridoren på kvileheimen og stirre på meg når jeg skulle besøke faren min, og der var datteren Ragnhild som var voksen men likevel et barn, som bodde på en annen kant av landet, men kom hjem hver sommer og snakket som en fremmed. Der var Ragnhild og der var Tor som plutselig en natt etter at han dro fra fest, skjøt seg bak huset, og der var Stig som jeg sto sammen med i barnekoret og sang under de tre romerske buene i kirka, eller under bildet av mannen med jordhakka på bedehuset eller på kvileheimen på Nodeland. Stig som plutselig forsvant ned i vannet, som sank og sank og ikke ble hentet opp før det var for seint, Stig som akkurat rakk å komme i stemmeskiftet, han sto også der nede blant tilhørerne. Og det var flere. Teresa sto der. Teresa som jeg gikk til en hel vinter for å lære å spille piano. Hun som alltid sto litt bøyd og avventende over skulderen min, nå sto hun der nede blant alle de andre og fulgte med. Og det var flere. Jon som var læreren til faren min var der, han som alltid ble kalt Jon-lærer, for å skille ham fra de andre i bygda med samme navn. Jon-lærer som jeg husket fra elgjakta fordi han pleide å dra ut før alle de andre. Han dro ut mens det ennå var mørkt, og hadde sittet på post og ventet i flere timer allerede da jaget startet, nå sto han foran meg og ventet. Og Ester var der. Ester som alltid var julenisse når vi feiret jul hos farmor. Ester som lo så alt smeltet inni en. Ester var der. Og Tønnes sto et stykke bortenfor. Tønnes som døde bare noen dager etter farmor, som om det var umulig for ham å være den eneste naboen som ennå levde. Og det var enda flere. Det var mange jeg kjente igjen, som jeg en gang hadde sett, kanskje ved skranken på posthuset, eller foran stativet med postkort på butikken hos Kaddeberg, eller på juletrefest på bedehuset, de gangene stolene ble skjøvet inntil veggene så man fikk plass til fire ringer som dreide annenhver vei rundt treet mens snøen virvlet mot vinduene og man var varme i kinnene mens alle sang. Det var som om jeg kjente dem uten å vite hvem de var. Også dem jeg aldri hadde sett. For alt jeg visste sto Johanna der også, og Olav, og kanskje Kåre hadde stilt seg opp med krykkene litt i utkanten der mørket gjorde det umulig å se. Kanskje Ingemann og Alma var der også. Kanskje Alma sto der med begge beina intakt mens hun lukket øynene og lente hodet bakover. Og hvem vet om ikke Dag også sto der. Kanskje han sto der med armene i kors, helt bakerst på trappa utenfor kirka uten at jeg så ham.

Jeg aner ikke hvor de kom fra, men de sto der tause, alvorlige, bleke og avmålte og ventet på at jeg skulle begynne.

De var kommet for å høre.

På en eller annen måte klarte jeg å samle meg såpass at jeg kom meg igjennom de tre, fire sidene jeg hadde planlagt. Jeg leste fortellingen om faren som faller ned fra stigen og sønnen som vet at han ikke klarer å få båret ham inn på sofaen.

Da jeg var ferdig, brøt applausen løs. Jeg var ikke forberedt på den. Jeg hadde jo lest på norsk, og ingen, bortsett fra tolken min, kunne ha forstått et ord. Likevel stor, åpenhjertig applaus. Det stormet liksom rundt meg, klappsalvene blandet seg med vinden, og i det samme jeg løftet blikket, så jeg pappa. Han sto helt bakerst, øverst på kirketrappa, med den massive døra i ryggen. Jeg hadde sett ham noen år tidligere også. Da satt vi i hver vår bil. Det var om natta. Jeg kom kjørende inn i den tomme, opplyste tunnelen under Baneheia i Kristiansand. Så kom det en bil imot. Jeg så på lang avstand at det var han. Likevel var det først etter at han hadde passert at det gikk opp for meg at ingen av oss hadde hilst. Slik var det denne gangen også. Ingen av oss hilste. Like etter så jeg at farmor også sto der, og farfar like bak henne. De sto litt til høyre for pappa. Jeg vet ikke om de smilte. Jeg vet ikke hva de tenkte. Men jeg så dem. Og de så meg.

Neste dag dro jeg med drosje til flyplassen i Bologna, jeg hadde dårlig tid, og vi suste av gårde i ett hundre og sytti kilometer i timen langs motorveien som het A1, og som førte hele veien til Roma. Jeg rakk så vidt fram til flyplassen, kom meg om bord i KLM-flyet og fant plassen min som var ved vinduet på høyre side, lengst framme. Der satte jeg meg og kikket med en slags forventning på alle de andre som også skulle med på turen tvers over Europa, hele veien til Schiphol, Amsterdam. Men det var ingen kjente blant dem som kom inn og fant plassene sine. Alle de døde var blitt igjen i mørket blant menneskene på torget i Mantova. Jeg ble på en måte beroliget, og da flyet suste over rullebanen og løftet seg i været, sank jeg inn i en slags døs. Vi gjorde en vid sving over Po-sletta, jeg så elva som snodde seg som en slange, blikktakene på husene som skinte med en matt glans, ellers var det ikke tegn til liv. Bare et flatt, rustrødt landskap. Etter en stund rettet flyet seg opp og snart så jeg Alpene reise seg dypt der nede. Jeg tenkte med en forunderlig ro, nesten glede på alle avisutklippene som lå hjemme og ventet på meg, slik er det alltid foran et arbeid som på avstand både er forlokkende og avskrekkende, og mens vi fløy over Bodensjøen, så jeg et flimmer i vannet som strakte seg utover som ei fjær.

Jeg måtte altså dra til et lite torg i byen Mantova for å komme i gang med historien om brannene, det føltes i hvert fall slik der jeg satt høyt over Tyskland og bladde i den svarte notatboka, den jeg ikke hadde skrevet noe i siden jeg satt hjemme og stirret utover Livannet.

Der, i åtte tusen fots høyde, begynte jeg å skrive om den åttende brannen, den som begynte om natta den 5. juni 1978, den som hadde startet på kjøkkenet og som til slutt la hele huset til Olav og Johanna Vatneli i ruiner. Av og til kikket jeg ut av vinduet og så ned på kontinentet som fløt rolig under meg. Bodensjøen gled langsomt bakover og forsvant, og jeg vendte tilbake til notatboka. Tvers over Europa, høyt over Stuttgart, Mannheim, Bonn, Maastricht, helt til vi sank ned mot Amsterdam satt jeg der og skrev om disse to menneskene som jeg aldri hadde møtt, men som jeg likevel snart følte at jeg kjente. Ikke før vi på ny lettet fra Schiphol med kurs for Kristiansand, hadde jeg fått denne brannen ut av hodet. Og da vi fløy i mørket over Nordsjøen, satt jeg helt rolig, avklart og stirret ut av vinduet, tvers igjennom mitt eget speilbilde, ut i mørket og ned i havet som jeg visste var der under meg.

VI

Neste kveld var jeg i gang, og helt siden jeg befant meg i mørket over Nordsjøen, hadde jeg visst hvor jeg skulle begynne.

Jeg kjørte hjemmefra i kveldingen, svingte til venstre i krysset utenfor biblioteket på Lauvslandsmoen og fortsatte nordover. Turen tok bare fire, fem minutter og jeg satte bilen like ved den høye gråsteinsmuren. Det var en stille septemberkveld, ingen mennesker å se, bare kyrne ute på jordet. Et svakt drag fra vest. Uvær var på vei inn fra havet. Jeg blir alltid så rolig når et uvær er på vei. Jeg vet ikke hva det kommer av, men slik var det denne kvelden også; jeg fikk lyst til å sette meg på en av benkene, legge meg ned, strekke meg ut, sovne.

Jeg så ingen svaler, selv om jeg sto lenge helt urørlig. Kanskje de var reist sørover, eller kanskje det bare er i drømmene mine at de har reir der oppe i kirketårnet?

Samme dag hadde jeg vært hos kirkevergen på Nodeland og fått se kirkegårdsprotokollen, den som hadde skinnkledd rygg og nummer 5531 på tittelbladet. Jeg fikk låne den med meg hjem. Den inneholdt 616 navn. Det var minus de dødfødte, de fikk bare et nummer, men ble likevel regnet med. Alle hadde de fått tildelt rad- og gravnummer. Alt var ordnet og oversiktlig. Dette var det nærmeste jeg kom et kart.

Det viste seg imidlertid at jeg ikke behøvde noe kart. Jeg gikk rett på grava. Det var nummer to på høyre side etter at man hadde gått inn porten. Jeg ante ingenting. Det var nesten skremmende. Men der lå de, Olav og Johanna, hun som hadde gått inn i det brennende huset og opp på loftet etter veska. Han som på det tidspunktet var i sjokk, som sto utenfor som et måpende barn, og som seinere, utpå morgenkvisten da sola sto opp, lå på divanen hos Knut Karlsen og skrek.

Da jeg sto ved grava, husket jeg intervjuet som ble gjort noen dager etterpå. Det var etter at alt var over, og Olav var tilbake i seg selv. Jeg husket nesten ordrett hva han hadde sagt: Jeg er så myk slik. Da er det helt annerledes med Johanna. Hun er så rolig, hun.

Det var det han sa, den gamle steinarbeideren. Han var så myk. Hun var så rolig.

Jeg var på kirkegården helt til jeg kjente de første regndråpene gjennom håret. Tretti steg unna Olav og Johanna fant jeg omsider Ingemann og Alma, og ved siden av dem lå Dag. De var skilt med en to meter bred vegg av jord. Han hadde fått en svart stein, litt mindre enn de andre, som bare hadde plass til ett navn.

Før jeg satte meg i bilen, gikk jeg til faren min, som hadde et siste ønske om å ligge i samme grav som tippoldefar, Jens Sommundsen. Og slik ble det. Ønsket ble oppfylt. Det var – ifølge protokollen – grav nummer 102. Jens, som hadde gått gjennom så mange prøvelser i livet og som derfor var blitt så mild. To koner mistet han. Og to barn. Han var en mann folk gikk til hvis man trengte å lette hjertet. Jeg tror pappa hadde et ønske om å være som ham, og at det var derfor han ønsket å ligge i samme grav.

Jeg fant ikke Kåre. Ifølge protokollen skulle han ligge i grav nummer nitten, men det sa meg ingenting. Grav nummer nitten finnes ikke lenger.

VII

Noen dager seinere ringte jeg Alfred. Ganske kort la jeg fram ærendet mitt. Fant ikke ordene, som alltid når jeg er nervøs. Han svarte med en stemme som var rolig og fjern og helt nær på samme tid.

– Jeg husker alt som om det var i går, sa han.

Vi snakket i kanskje to, tre minutter om brannene. Så fortalte jeg om innslaget der han hadde stått med ryggen til og spylt vann på den nedbrente låven til Sløgedal. Han hadde ikke sett innslaget selv, fortalte han, det ble jo sendt om kvelden den 5. juni, mens han befant seg et helt annet sted. Han sa:

– Jeg var ikke klar over at de filmet meg.

Jeg dro og besøkte ham og kona Else allerede samme kveld. Jeg tok med meg den svarte notisboka, ellers ingenting. Det var en mild kveld, og jeg kjørte hjemmefra litt over klokka seks. Trærne hadde begynt å få farge, og det hadde skjedd nesten uten at jeg hadde merket det; bladene var sitrongule, andre oransje, nesten flammende røde, og til sist var det dem vinden hadde slitt løs så de lå brune og tørre på asfalten. I hagene hang gjenglemte epler tungt i greinene, nypebuskene sto med de blodrøde knoppene som vi for lenge siden pleide å dele i to med tennene, jeg husket det glatte skallet, smaken av nype på leppene og synet av de pelskledde frøene som lå tett i tett som små, sovende barn.

Da jeg kom fram, var sola ennå oppe.

På en eller annen måte er Alfred en del av barndommen min. Jeg husker ham fra den gangen Finsland Sparebank hadde lokaler i herredshuset på Brandsvoll, helt ytterst mot veien. Dit kom jeg sammen med pappa. Det var ned en lang korridor, og så til høyre. Ofte hadde jeg med meg sparebøssa, som måtte skjæres i stykker slik at pengene fosset ut. Det var en like stor sorg hver gang, dette med skjæringen. Alfred var banksjef og kasserer i Finsland Sparebank og satt som regel alvorlig på et kontor innenfor skranken, liksom avskåret fra omverdenen. Han hadde aldri noe med mine skarve penger å gjøre, men var i stedet fylt opp av store og viktige tanker, virket det som. Det er derfor jeg husker ham. Det er på samme måte med postmannen. Det var Rolf. Jeg husker ham fra posthuset i Kilen, det som er borte. Der sto han og sorterte brev uten å se opp fra arbeidet. Jeg husker også at han kom i postbilen, steg ut, fordelte avisene og brevene i kassene på den gamle melkerampa ute ved veien, som om han gjorde det bare denne ene gangen, aldri mer.

Alfred var altså med i det frivillige brannvernet den gangen i 1978. De var vel rundt tjue stykker i alt, og alle bodde innenfor en radius på noen kilometer fra brannalarmen, den som var plassert i en stolpe like ved brannstasjonen på Skinnsnes. Det var bare å stikke passerspissen i brannstasjonen og dra en sirkel rundt. Ingen måtte bo lenger unna enn at de kunne høre alarmen. Utover det fantes det ingen spesielle krav for å bli med i det frivillige brannvernet. Jo, man måtte ha egen bil. Brannbilen hadde bare plass til to.

Brannstasjonen lå i bygdas geografiske midtpunkt, bare noen hundre meter fra det store huset der Alfred hadde stiftet hjem og familie, et stykke vest for bedehuset og det gamle nedlagte samvirkelaget, det som var omgjort til stall. Det var vel noe misvisende å kalle det en brannstasjon; i virkeligheten var det en ganske stor garasje i betong, en kjøreport av metall, ei dør ved siden av, og ei utelampe. Det var alt. Bare brannmesteren bodde nærmere. Det var Ingemann, som var gift med Alma. Ingemann var sekstifire år gammel sommeren 1978. I tillegg til jobben som brannmester drev han sitt eget verksted som lå i uthuset tvers over tunet. Å være brannmester i Finsland var vel strengt tatt ingen jobb. Det brant jo aldri. Det var kanskje snakk om et par utrykninger i året, og da som regel til mindre skogbranner. Likevel hadde han en egen dress som hang ute i verkstedet, den dro han på seg hver gang alarmen gikk, og derfor kalte de den branndressen. Ingemann og Alma hadde bare én sønn. De hadde fått ham sent, da Ingemann var over førti. Det var Dag, han ble født midt på sommeren 1957 og han var sterkt ønsket. Det var Dag, Ingemann og Alma. De befant seg alle tre midt i den magiske sirkelen.

Jeg satt lenge hos Else og Alfred.

De var så rolige og avklarte, jeg behøvde ikke forklare noe mer om hvorfor jeg var kommet, hvorfor jeg ønsket å skrive om brannene. Det var liksom opplagt for dem. De hadde lest de tidligere bøkene mine, og jeg merket at de stolte fullt og helt på at jeg ville klare å skrive om brannene også, og at jeg ville gjøre det på en riktig og verdig måte. Jeg tok nesten ingen notater. Ble for oppslukt. Også de to ble lavmælte. Det var noe som skjedde med alle når det ble snakk om brannene. De senket stemmen og fortalte langsomt, dvelende og ganske nøyaktig. Det slo meg at de på en måte var redde for å bli oppdaget.

– Det begynner jo å bli lenge siden, sa Else liksom plutselig oppgitt. – Det er jo over tretti år siden. Det er jo en hel mannsalder. Så pekte hun plutselig på meg.

– Ja, og du, sa hun, – du var jo akkurat født. Og så la hun til, med en forunderlig glans i øynene:

– Og se på deg nå.

Så fortalte Alfred hele historien. Han hadde brukt tida før jeg kom til å memorere, og nå la han alt fram slik han husket det. Han snakket rolig og saklig, akkurat slik en gammel bankmann ville gjøre det. Av og til trakk han imidlertid pusten dypt.

Og så.

Da han var ferdig, ble det stille et øyeblikk. Alfred satt der og stirret på et punkt litt til venstre for meg, der vinduet var, hvor man kunne se hele veien bort til herredshuset.

Deretter fortalte Alfred historien om han som sprengte seg selv i lufta, og moren som etterpå gikk omkring og samlet delene sammen i forkleet. Jeg vet ikke hvordan vi kom inn på det, det hadde jo strengt tatt ikke noe med brannene å gjøre, men det passet jo på en måte inn likevel. Alfred fortalte enda en gang nøkternt og rolig, og det gjorde historien enda mer rystende. Jeg behøvde ikke notere, den er umulig å glemme.

Idet jeg skulle gå, kom vi inn på brevet. Det fantes altså et brev. Else og jeg ble sittende i stua mens Alfred gikk for å lete. Mens han var borte, sa hun litt fraværende, nesten til seg selv:

Så god en gutt. Verdens beste gutt.

Jeg tror Alfred visste nøyaktig hvor brevet lå, for han var straks tilbake og jeg tok imot det mens Else og Alfred satt tause og avventet reaksjonen min. Det var et tynt ark i A5-format, skrevet på begge sider. Skriften svakt hellende, med et litt barnslig preg. Jeg begynte å lese med en slags blanding av ærbødighet og voldsom nysgjerrighet. Da jeg var ferdig, sa jeg:

Han må ha vært … intelligent.

– Det var han, sa Alfred. – Han var en smart gutt.

Det var alt. Så leste jeg brevet en gang til, som om det var noe der jeg hadde oversett eller misforstått.

– Du kan få det med deg, sa Alfred mens jeg brettet det sammen for andre gang. – Jeg trenger det ikke. Bare ta det med deg, du.

Først nølte jeg, men så stakk jeg det i innerlomma. Jeg var usikker på om jeg skulle takke, eller om det snarere var Alfred som skulle takke meg, og det endte med at ingen av oss sa noe. Jeg reiste meg, og kastet et blikk ut av vinduet. Jeg så jordene der ute, og lysene borte ved veien. Før jeg gikk ut i gangen, så jeg på bildet på veggen over fjernsynet. Det var helt svart, men med gullskrift: Alt av nåde.

Alfred fulgte meg ut på trappa, helt ut i den kjølige kvelden. Det var som om han ikke ville at jeg skulle gå, eller han følte at det var noe han hadde glemt. En detalj fra historien, eller et avgjørende minne, noe han hadde oversett, men som plutselig kunne dukke opp og sette alt i et nytt lys. Skogen sto fullstendig svart rundt oss nå, det var som om den hadde rykket nærmere de få timene vi hadde sittet sammen. Skogen var som en mørk, ugjennomtrengelig vegg, men himmelen var ennå klar og lys, med lange, sledeforma skyer. Vi gikk ned trappa og Alfred fulgte meg bort til bilen. Alt som hørtes var skrittene våre. Det sto tynn, gjennomsiktig frostrøyk fra munnen når vi snakket. Så sa Alfred:

– Du er så lik faren din, du. Vi likte ham så godt, alle sammen. Han var en fin mann. Det er så synd han er borte.

2.

I

Han var sterkt ønsket, og da han endelig kom, var det som et under var skjedd. En velskapt gutt. Han var den eneste de fikk, og han behøvde ikke dele kjærligheten deres med noen. Han var mye alene og likte å sitte ved kjøkkenbordet og tegne mens Alma laget mat. Han lærte tidlig å lese. Alt før han begynte på skolen hadde han stavet seg gjennom flere av bøkene i folkeboksamlingen som holdt hus i andre etasje i herredshuset. Han pleide å sykle dit, og vendte hjem med en full bærepose på sykkelstyret. Seinere ble han den beste i klassen til å lese, og til å skrive. Han skrev lange fortellinger, alle med en voldsom og ofte blodig slutt. De dramatiske, opprivende fortellingene harmonerte dårlig med gutten selv. Han var jo så stille, og ganske sjenert. Og tvers igjennom snill. For ikke å snakke om hvor høflig han var. Det var ingen som bukket så dypt eller takket så ettertrykkelig som ham. Det var ingen som var så hjelpsom, eller så omtenksom som ham. Hvis noen spurte, var det aldri nei å få. Som regel hjalp han eldre folk hvis det var snakk om snømåking, vedbæring eller husmaling. Ingemann og Alma lyste når det ble snakk om Dag. Av og til kunne det være noen som spurte hvordan det kunne ha seg at de hadde fått en slik enestående snill sønn. De hadde ikke noe svar, men de sto der og lyste. Det var som om all kjærligheten de hadde gitt ham fra han var spedbarn, nå virkelig blomstret i gutten, og han ga den videre til dem han møtte. Det måtte være forklaringen, den overstrømmende kjærligheten. Han var virkelig elsket av alle. Og han kjente det selv, han slo blikket ned når noen snakket til ham.

To ganger hadde han sett et hus brenne ned. Det var før han var ti år. Begge gangene hadde han vært fullstendig taus, og etterpå hadde han ikke nevnt det med et ord.

Det var jo ikke ofte alarmen gikk, men når det skjedde, fikk han lov til å være med Ingemann i brannbilen.

Det begynte med at telefonen ringte ute i gangen. Ingemann tok den. Ja? sa han. Alma kom ut i kjøkkendøra og tørket hendene på forkleet. Det ble stille noen sekunder. Så Ingemanns stemme: Nå brenner det. Det var som et trylleformular. Alt annet ble lagt til side. Nå var det brannen det gjaldt. Ingemann, som vanligvis var en rolig og sindig mann, fikk brått noe oppkavet over seg. Likevel husket han alltid på Dag midt i virvaret som oppsto. Dag fulgte etter ut døra og bort til stolpen utenfor verkstedet. Der løftet faren ham så han rakk opp til den store, svarte bryteren som var brannalarmen. Det var bare så vidt han maktet å vri bryteren rundt. Men han klarte det. Så kom alarmen som en styrtende foss fra himmelen. Han fulgte etter faren ut på verkstedet og så på mens Ingemann dro på seg branndressen, deretter fulgte han med opp den bratte svingen til brannstasjonen mens han holdt for ørene. Slik var det. Han måtte holde for ørene til de var kommet helt opp til brannstasjonen. Så klatret han inn i brannbilen, slo døra igjen, og så kjørte de av gårde. De kom opp i fart, faren slo på sirenene, og da var det som om blodet stivnet i årene, først stivnet det, så banket det hissig, deretter så han bort på faren og kjente hvor stolt han var av ham. Han måtte klamre seg fast, og mens de nærmet seg, fikk han beskjed om å holde seg på god avstand fra flammene, være i bakgrunnen, ikke ta på noe, ikke gå i veien, ikke forstyrre. Bare stå og se. Og det hadde han gjort. Han hadde stått og sett hvordan et hus ble forvandlet. Først lå det der med røyk osende ut av vinduene og opp mellom taksteinene. Hele huset oste som om det var under voldsomt trykk. Så brøt flammene gjennom taket og en kullsvart søyle sto opp i himmelen. Røyken ble sugd rett til værs. Så roet den seg, fløt utover himmelen som blekk og begynte å drive med vinden. Deretter kom jamringen, eller tonen, eller sangen, eller hva man skulle kalle det. En høy, lys, syngende tone som ikke fantes noe annet sted enn midt inni et brennende hus. Han hadde spurt faren om hva det var, men da hadde Ingemann bare sett rart på ham og ikke forstått noen ting. Likevel visste han om den. Han hadde hørt den. Jamringen. Sangen. Første gang da han var sju. Det var den gangen med hunden. Han hadde klatret opp i et tre et stykke fra brannbilen og huset og flammene. Der oppe satt han musestille og stirret. Han var den eneste som hadde hørt den fortvilte bjeffingen og klynkingen inne fra det røykfylte kjøkkenet, men han klatret ikke ned og sa ifra. Han bare satt der stille og rolig akkurat som faren hadde innprentet ham. Han satt og stirret ned på mennene som rullet ut slanger og sprang på kryss og tvers over tunet. Han kjente den voldsomme varmen som slo mot treet i store, isnende bølger. Han så vannsøylene som steg og fikk kraft og som liksom ble slukt av røyken. Det singlet i glass, det smalt og knirket som om hele huset var et skip på vei ut i rom sjø. Så, plutselig, brøt flammene ut gjennom det ene loftsvinduet og slikket oppetter veggen. Det var som om noe endelig slapp fri. Da var det allerede blitt helt stille inne fra kjøkkenet.

Etterpå klatret han ned og gikk rolig bort til faren. Han sto ved siden av ham helt til Ingemann løftet ham opp på armen, og han satt på farens arm idet huset styrtet sammen.

Siden fortalte han aldri noen om hunden, men det kom fram under rettssaken. Han fortalte at han i fengselet hadde begynt å drømme om den. At han kunne bråvåkne om natta uten å ane hvor han var, at han lå urørlig under dyna, iskald av skrekk, og at han da kjente tyngden av hunden over føttene.

Han var så sterkt ønsket. Og da han endelig kom, ble han høyt elsket. Han vokste opp og ble likt av alle. Men han slo blikket ned når han snakket med folk.

Ingemann lærte ham å bruke et gevær. Først salonggevær, siden rifle. De to pleide å rigge til en blink i enden av jordet – ei hvit skive med en enda mindre, svart sirkel i midten – og så lå de ved siden av hverandre på hver sin tomsekk, siktet og trakk av. Etterpå, da skuddene hadde stilnet, reiste de seg, gikk rolig over jordet for å studere blinkene. Det viste seg at han hadde talent. Han samlet seriene sine tettere og tettere innenfor den svarte sirkelen. Faren tok ham med på skytterstevner både i Finsland og rundt om i bygdene. De la geværet i baksetet, og så kjørte de av gårde mens Alma sto på kjøkkenet og hadde middagen klar til de kom hjem. Han vant pokaler, han ble som regel nummer en. Hvis han en sjelden gang ble slått, fantes det alltid en unnskyldning: enten det var vinden som plutselig hadde snudd, eller det var siktet som var stilt feil, eller det var underlaget som hadde vært for glatt, eller at han var for trøtt, eller han hadde spist for mye eller for lite før de dro. Det fantes alltid en forklaring, bortsett fra hver gang han vant, da trengtes det jo ingen forklaring, det var det naturlige. Han var best. Han tok pokalene med hjem og satte dem på stuebordet, der fikk de stå en dag eller to så både Alma og Ingemann riktig fikk beundre dem, og så ble de plassert på hylla over pianoet i stua. Hver fjortende dag eller så tok Alma alle sammen ned, satte dem på stuebordet mens hun tørket støv av hylla, og satte alle sammen tilbake igjen. Pokalene var liksom en seier for dem alle tre.

Sånn føltes det: en seier for alle tre.

Hver dag syklet han ut til krysset ved den nedlagte butikken, og derfra tok han ruta til skolen på Lauvslandsmoen. Han likte seg der. Skolen var som en lek. Hvilket fag var han egentlig best i? Norsk? Historie? Matematikk? Han var like god i alt. Han var best i klassen. Ingen kunne konkurrere med ham, det var nesten som med skytingen; han var helt øverst, og der oppe var han alene. Og det var alene han ville være. Han begynte å gå inn for det. Det ble en nødvendighet. Han skulle ikke bli forbigått av noen, derfor begynte han å konkurrere med seg selv. Likevel hendte det jo at han gjorde feil. At en prøve ikke gikk så bra som han hadde trodd. At det snek seg inn små slurvefeil, eller litt større feil, at han rett og slett hadde gjort en grov feil. At ting hadde gått litt for fort i svingene. Det hendte jo at han fikk en Meget, til og med en svak Meget. Og da ble han taus og mørk og stirret anklagende opp på læreren, som var Reinert Sløgedal som hadde vært lærer i bygda siden før krigen. Lenge satt han bare der og stirret, og hvis noen spurte om hvordan prøven hadde gått, da så de noe i øynene som de ikke forsto, noe fremmed, noe steilt og uforsonlig og iskaldt. De skjønte at de aldri mer skulle spørre om resultatet, de lot ham være for seg selv helt til det fremmede var borte, og de spurte aldri mer, for de ville jo bare at Dag skulle være seg selv.

Han gikk en vinter for presten. Det var i 1971. Han knelte foran altertavla sammen med de andre, og så ble det bedt for hver og en av dem.

Han begynte på gymnaset i Kristiansand. Det var i 1973, på Katedralskolen. Han måtte opp tidlig for å rekke bussen, som stoppet utenfor bedehuset på Brandsvoll. Han likte seg i byen, men likevel var det alltid godt å komme hjem. Da det ble vinter, dro han når det var mørkt, og kom ikke hjem igjen før kveldsmørket hadde lagt seg. Da hadde Alma middagen ferdig. Hun og Ingemann hadde alt sittet og ventet på ham, de hadde lagt ekstra i ovnen og så lysene fra bussen da den nærmet seg over sletta, og da han endelig kom inn døra, hadde han røde kinn og snøfnugg i det lyse håret og øynene var fulle av alt han hadde sett og opplevd den dagen. Han hengte jakka på knaggen i gangen, gikk og vasket hendene mens Alma slo vannet av potetene, og så kunne de alle sammen sette seg til bords.

Han kjente hvor godt det var å komme hjem.

Han gikk fra å være klassens ubestridte ener, til å tre mer i bakgrunnen. Det vil si; han fikk stadig gode karakterer, av og til strålende, men han var ikke lenger den beste. Han ble mer anonym. Det lot til at han taklet det bra. Likevel lærte de nye klassekameratene i byen at de skulle la ham være i fred når de fikk tilbake prøver eller andre besvarelser. De fikk også se de iskalde øynene og det forunderlig stive ansiktet. Og også de ville jo bare at han skulle være seg selv. Alle ville jo bare at han skulle være seg selv.

Det gikk bra bare han fikk være i fred.

Han ble russ. Det var våren 1976. Bjørkene sprang ut. Det var en eksplosjon i grønt. I russeavisen sto det følgende: Bortsett fra skolen og skytingen interesserer han seg for det lokale brannvesenet. Brent barn skyr ilden, men dette gjelder ikke Dag. I løpet av årene har han reddet store verdier fra flammenes rov, men det kommer vel mest av at han elsker å kjøre brannbil.

Det stemte jo. Han elsket å kjøre brannbil, men utrykningene var jo svært sjeldne.

I slutten av mai avla han skriftlig eksamen i norsk. En av oppgavene var sånn: Hva vil det si å bli voksen etter de regler som gjelder i samfunnet vårt? Gi en vurdering av disse regler ut fra din oppfatning av hva det er som særkjenner et voksent menneske. Overskrift: Voksen.

Han valgte den. Han skrev om hva som særkjenner et voksent menneske, og fikk karakteren Meget. Han hadde avlagt eksamen, og det med glans. Hovedkarakter: Meget. Alt hadde gått bra. Ingen toppkarakterer, men likevel. Han hadde artium. Ingen i familien hadde oppnådd det samme. Alma var stolt og Ingemann gikk rundt og plystret for seg selv inne på verkstedet. Nå begynte veien videre. Han var blitt et voksent menneske, han var fremdeles snill, han hadde livet og framtida foran seg, og han hadde lært seg at han ikke måtte være alene helt øverst.

Utpå sommeren fikk han innkalling til førstegangstjenesten. Han hadde valgt seg infanteriet, og ble utstasjonert på garnisonen ved Porsanger. Det var en reise på over to tusen kilometer. Og så han som aldri hadde vært lenger hjemmefra enn til Hirtshals i det nordlige Danmark.

Før han skulle dra, kom Alma springende ned trappa og over tunet. Det var noe hun hadde glemt å gi ham, en liten konvolutt, som han måtte love å ikke åpne før han satt på toget inn mot Fornebu lufthavn. Hun klemte ham, og det kjentes plutselig rart og unaturlig. Han presset den magre kroppen hennes mot sin mens han så utover sletta mot Breivollen og merket at han slett ikke ville reise. Deretter gikk Alma inn i huset med hendene knyttet i forklelommene, mens Ingemann fulgte ham bort til krysset ved butikken og hjalp ham med kofferten inn på bussen. Det satt jo folk der inne fra før, så det ble bare en kort, hverdagslig avskjed med faren, og da bussen kjørte, sto Ingemann der alene igjen i veikrysset uten riktig å vite hvor han skulle gå.

Han var på vei, den lange reisen var begynt. Han brøt løftet og åpnet den lille konvolutten allerede da bussen passerte butikken til Kaddeberg. I konvolutten lå det fem hundre kroner, og på lappen hadde hun skrevet: Tenk, nå drar gutten vår ut i den store verden. Ikke glem mamma og pappa.

II

Sitter noen timer hver dag og skriver. Høsten kommer glidende fra sørvest. Himmelen åpner seg og regnet gnistrer over Livannet. Etter ei natt med piskende kuling er alle blader revet av trærne. Så blir det igjen lange, stille dager. Det blir kaldere. En morgen ligger det rim i gresset. Vannet er som flytende glass og speiler himmelen perfekt. På sånne dager stanser skrivingen opp. Jeg reiser meg, går bort til vinduet, legger hånda på glasset og lener meg fram mot ansiktet mitt. Ingen fugler å se.

Ei tid etter besøket hos Alfred ringte jeg Karin. Jeg har kjent Karin hele livet. Jeg husker henne fra biblioteket. Det var til henne jeg gikk for å låne bøker, hun satt bak skranken og stemplet først én gang bak i boka, deretter på den brune lappen som hun beholdt og puttet ned i kartoteket. Sånn var det. To stempel og jeg kunne ta boka med meg hjem. Biblioteket åpnet i nye lokaler da jeg var fire år gammel. Jeg husker så vidt rommet i andre etasje på herredshuset fra jeg var der sammen med pappa, men siden 1982 har det altså ligget på samme sted, midt på Lauvslandsmoen, like ved krysset der veien deler seg i fire: den ene veien inn til Dynestøl, den andre nordover mot kirka, den tredje mot Brandsvoll og Kilen, og den siste vestover, opp forbi huset på Kleveland. Jeg syklet ned til biblioteket om kvelden, og kom hjem igjen med bøker som var blitt iskalde etter turen. Når vinden sto fra nordøst, pleide døra til biblioteket å blåse opp. Vinden presset den opp på gløtt, og det hendte flere ganger mens jeg var der og gikk alene mellom hyllene. Jeg husker den helt særegne lyden av vinden gjennom dørsprekken, det ulte og jamret, og jeg glemmer det aldri. Når det blåser, tenker jeg på bøker.

Karin var datteren til Teresa, hun som hadde så mye musikk i seg, hun som spilte på det gamle harmoniet i kirka og som holdt julekonsert sammen med Bjarne Sløgedal lille julaften 1945, da han bare var atten år gammel. Jeg fant programheftet da jeg satt på skoleloftet på Lauvslandsmoen, og jeg ble forbauset over hva de to hadde fått til. Det var blitt sprengfyrt i ovnene mens de spilte Weihnachten av Wenxel, Schumanns Abendlied, og til sist Charles Gounods versjon av Ave Maria, før alle pakket klærne godt rundt seg og gikk ut i vinterkvelden.

Men altså.

Teresa var nærmeste nabo til Alma og Ingemann. Hun var nesten innenfor den magiske sirkelen. Det eneste som skilte var veien og den vesle elva som rant klar og rolig over jordene. Teresa strekker seg for øvrig inn i mitt eget liv. Det var til Teresa jeg gikk en hel vinter for å lære å spille piano. Hun måtte ha vært nærmere åtti da. Det var hun som sto bak ryggen og fulgte med på fingrene mine, jeg husker den jevne pusten hennes et sted over og bak meg. De små kremtene og uroligheten i kroppen hvis jeg spilte feil. Hun tok imot barn og voksne fra hele bygda, alle dem som ville lære seg et instrument. Det hadde hun gjort hele livet. Jeg satt på den høye krakken i den gode, varme stua mens hun sto bak meg og fulgte hver minste bevegelse. Jeg kom til henne hver onsdag, iskald på fingrene, og spilte det samme partiet fra Av nåd. Hun måtte terpe før det satt skikkelig. Jeg husker ingen andre melodier, til gjengjeld kan jeg fremdeles spille Av nåd rimelig uanstrengt. Jeg vet ikke om jeg var en god elev, men jeg gjorde i det minste det jeg ble fortalt. Det gjorde jeg jo alltid. Jeg husker hun sa at jeg måtte slappe av i fingrene, at fingrene måtte hvile over tangentene, og nærmest løpe av seg selv. Og jeg gjorde som hun sa, lot fingrene hvile over tangentene og forsøkte å la dem løpe av seg selv.

Jeg traff Karin en fredag ettermiddag seint i september, og da jeg satt i stua hennes, kunne jeg se rett over på huset der Alma, Dag og Ingemann hadde bodd. Det var blitt malt brunt siden den gangen, mens det i min barndom alltid var hvitt. Ellers var det ingen store forandringer, verkstedet lå der, og oppe mellom trærne skimtet jeg garasjen der brannbilen fortsatt sto.

Vi satt og snakket litt om løst og fast før vi kom inn på brannene.

Det viste seg at Teresa hadde fått to brev fra fengselet. I tillegg hadde hun skrevet daglige betraktninger i almanakken. Alt sammen hadde Karin funnet i en skuff etter at Teresa var død. Hun rakte meg brevene, og jeg leste med den samme, blandede følelsen som hos Alfred. Ut fra det ene brevet forsto jeg at hun hadde gitt ham en gitar. Det var imidlertid uklart om hun hadde sendt den per post eller om hun hadde troppet opp på Tinghuset i Kristiansand og overrakt den selv. Han skrev uansett til henne og takket for at hun hadde lært ham å spille piano den gangen han var barn, og fortalte samtidig at han allerede hadde lært seg å spille på gitaren. At musikken stadig ble viktigere for ham.

Han hadde altså gått til henne for å lære seg et instrument. Han også.

Det andre brevet, svært usammenhengende, noe om Vårherre, og flere navngitte personer fra bygda. Det er vanskelig å gjengi. Alt sammen svært springende.

Det var altså tre brev, medregnet brevet til Alfred. I tillegg var det almanakkene til Teresa. En hel kasse full av dem; de samme for hvert år, det var de små, grønne, sendt ut av Norges Bondelag. Det var små notater om været, om elever som hadde vært hos henne. Jeg bladde raskt tilbake. Jeg var, så vidt jeg kunne se, ikke nevnt. Om Dag sto det imidlertid en god del, særlig fra tida rundt og like etter brannene. De siste sidene, de som var blanke og merket egne notater, var imidlertid fylt med den lett hellende håndskriften hennes. Disse siste sidene var utformet som et brev, men jeg tror aldri hun skrev det over på et vanlig brevark og sendte det. Hvis jeg mot formodning tar feil, er spørsmålet: Til hvem?

Utover dette fantes det antakelig enda flere brev. Etter det jeg hadde skjønt formelig strømmet de ut fra fengselet den første tida. Det ble også nevnt under rettssaken, det ble referert til en enorm korrespondanse. Det var i ukene etter arrestasjonen, da han var alene og da drømmen om hunden dukket opp. Og han begynte å skrive. Det var som om noe sprengte seg vei og måtte ut. Alle brevene var stemplet Tinghuset, boks 1D.

Han skrev til alle sine ofre, men jeg vet ikke hvor mange som svarte. Jeg har forsøkt å finne ut av det; hvem som fikk, hva som sto der, og om de svarte. Men det har vært umulig. Som regel det samme svaret: Jeg husker ikke. Det ble kastet. Han var jo gal.

III

Hun hadde gledet seg så til å se ham igjen. Hele høsten hadde han skrevet til dem. Hver uke gikk hun og gledet seg til de små, brune konvoluttene poststemplet Porsanger garnison, og med riksløven i midten. I begynnelsen var det lange, fyldige brev som Ingemann leste høyt ved kjøkkenbordet. Etterpå, når hun var alene, leste hun dem om igjen stille for seg selv, og da var det som om Dag kom enda nærmere. Han fortalte om livet i garnisonen, om medsoldatene som var rare, slitsomme eller ganske hyggelige, og som kom fra hele landet; han skrev om maten som var ensformig og ikke kunne måle seg med det Alma laget hjemme, og han skrev om øvelsene like ved russergrensa. Hun forsøkte å se alt for seg, denne fremmede, iskalde verdenen, og at Dag befant seg midt i den.

I desember fikk de et brev der det sto at han ikke hadde fått fri til jul. Noen måtte bli værende igjen i leiren, det var blitt holdt en loddtrekning, og en av de utvalgte var han. De hadde tatt det med fatning. Om formiddagen julaften ringte han. Det ble en kort samtale, for myntene raste ned i automaten. Han snakket først med Ingemann, deretter noen få ord med Alma. Hun syntes han hørtes fremmed ut i stemmen, men det var vel ikke så rart, han var jo over to tusen kilometer borte.

Utpå nyåret drøyde det lenge før det kom brev. I februar kom det likevel et postkort. Det viste et vakttårn på grensa mellom Norge og Sovjetunionen. På baksiden sto det: Soldaten i tårnet er meg. Først ble de opprømte. Tenke seg til! Det var vel de færreste foreldre som fikk sønnen sin avbildet på et postkort. Siden la begeistringen seg. Det var Ingemann som sa det først – at personen på bildet umulig kunne være Dag. Det lignet ikke i det hele tatt. Alma så det også, men hun sa ingenting. Hun tørket hendene på kopphåndkleet og stiftet postkortet fast til vinduskarmen på kjøkkenet etter at Ingemann var gått ut på verkstedet, og nevnte det aldri mer. Der ble kortet hengende noen dager, uten at noen av dem snakket mer om det. Så en dag tok hun kortet og satte det opp mot en av pokalene hans i hylla over pianoet.

De hørte ikke noe mer før et stykke ut i mars. Et kort der det sto at han kom hjem. Ingenting mer. Ikke engang navnet hans. Bare: Kommer hjem den 14. Han hadde underskrevet med soldaten. Ingemann mente at han hadde fått innvilget permisjon. Det var jo ikke uvanlig. Alma var ikke sikker. Det var dette med underskriften. Det lignet ikke Dag. Hun forsto det ikke. Hun skulle ønske hun hadde et telefonnummer, men det fantes ikke, det var i hvert fall det Dag hadde fortalt i et av de første brevene.

Neste dag, det var utpå ettermiddagen mens hun vasket opp, fikk Alma øye på en mann som kom gående langs veien fra Brandsvoll. Han gikk rolig og langsomt og hun så straks at det var noe kjent ved ham. Det varte noen sekunder. Så plutselig:

Det er jo han.

Plutselig sto han der hjemme på tunet, det var den trettende, altså dagen før han egentlig skulle komme. Han var kledd i permuniform, det lange, lyse håret var borte, nå så man rett inn på den nakne skallen.

– Er det deg? sa hun.

Han bare sto der med marssola i ryggen og smilte. Hun nærmet seg langsomt, og så omfavnet hun ham.

– Tenk så langt borte du har vært, sa hun.

– Men nå er jeg hjemme, mamma, sa han. – Jeg skal aldri reise bort mer.

Han slo det fast. Det virket litt underlig, men Alma tenkte ikke på det da, hun var bare glad for å se ham. Glad og forundret og en smule avventende.

– Hvordan har du hatt det? sa hun.

– Fint, svarte han.

– Så bra, sa hun. Så ble de bare stående der på tunet en stund mens det dryppet fra takene. De hørte døra til verkstedet gå opp, og så sto Ingemann der i døråpningen.

– Er det deg? sa han.

– Det ser sånn ut, svarte han.

Ingemann tørket nevene på ei skitten fille, og så kom han bort og tok sønnen i hånda.

– Jeg kjente deg nesten ikke igjen, sa han og lo litt anstrengt. De ble stående der alle tre i den lave marssola. Skyggene deres var lange og magre og strakte seg hele veien bort til huset. De snakket verken om postkortet eller underskriften eller hvorfor han plutselig hadde kommet hjem.

– Nå må jeg sove, sa han, og det var jo ikke så underlig etter å ha vært på reise i nesten et døgn.

Om kvelden, etter at hun hadde lagt seg, lå Alma våken lenge. Hun stirret opp i taket mens hun lyttet til Ingemanns jevne pust. Hun bare lå der og kjente seg forunderlig tom, som om hun hadde snakket og snakket en hel dag, og nå ikke hadde et eneste ord igjen.

Dagen etter fortalte han ingenting. Han var ennå sliten etter reisen, sa han. Han trengte søvn og hvile. De spiste middag i glassklar taushet, så gikk han opp på rommet og la seg igjen.

Han sov lenge utover formiddagene. Det ble april. Snøen smeltet, jordene lå mørke og bare, gjennom skogen suste en mild vind. Han ble hjemme hele den våren. Det ble en vane å ligge lenge i senga om morgenen. Av og til sto han ikke opp før etter klokka tolv, og da orket han knapt å gå ned trappa. Alt virket svært tungt, hver dag var plutselig full av uoverkommelige hindre. Og da var det jo best å holde seg i senga. Alma sa ikke noe. I stedet laget hun mat som hun visste at han likte, og bar det opp til ham på rommet, satte tallerkenen fra seg på nattbordet uten et ord. Bekymringen samlet seg i en så vidt synlig rynke mellom øynene. Som et risp.

Så lysnet det.

Etter noen uker var alt nesten som før. Han lå ikke lenger i senga hele formiddagen. Han kom seg opp, tok en dusj, og virket gladere enn på lenge. Det hadde glidd over og passert av seg selv. En kveld kom han inn på kjøkkenet mens Alma sto og bakte kake. Han listet seg innpå henne bakfra og la hendene forsiktig foran øynene hennes. Hun ble litt forfjamset, det var første gang han hadde gjort noe slikt. Det kjentes rart, men samtidig litt fint.

– Hvem er det? sa hun spøkefullt.

Han svarte ikke.

– Jeg vet nok hvem det er, fortsatte hun.

Fremdeles svarte han ikke.

– Nå må du slippe, sa hun til slutt. Og så lo hun mens hun forsøkte å gjøre seg fri, hun lo og lo mens han fremdeles holdt. Han holdt henne hardt fast og hun vred seg fra side til side. Så plutselig slapp han.

Han var blitt seg selv igjen, den snille, gode gutten som hun kjente så godt. Hun smilte og sa:

– Nå må du la håret gro.

Ukene gikk. Dag og Ingemann pleide å skyte på blink hver lørdag formiddag, akkurat som i gamle dager, mens hun var alene på kjøkkenet og bakte brød. De skjøt en serie på fem skudd hver, så reiste de seg og gikk over jordet for å studere den svarte sirkelen, Dag først, Ingemann etter med hendene i lomma, og da de kom inn, spiste de ferskt brød som det dampet av mens Alma skar det opp.

Det ble høysommer. Varmen kom. Heten bølget i enden av sletta mot Breivoll. Han fylte tjue. Svalene kretset høyt på himmelen. Om kveldene tok han bilen ut til Homevannet for å bade. Hun visste ikke at han var der alene. At han svømte alene ut til det undersjøiske fjellpartiet som lå rundt tretti meter fra badeplassen.

Håret hans vokste. Snart så man ikke lenger inn på skallen. Hun var glad for å ha ham tilbake. Hun kjente det i magen hver gang hun så ham. Det var ikke det. Hun var jo glad, hun smilte jo, og det hadde hun ikke gjort på lenge. Likevel rispet mellom øynene. Det gled ikke bort.

Hele sommeren bodde han oppe på rommet sitt. Han hadde radio og en gammel platespiller, og utover kveldene og natta strømmet det musikk der oppe fra. Han fortalte ingenting om tida ved russergrensa, bare én gang nevnte han at han hadde sett en ulv. De første dagene hadde hun jo forsøkt å være munter, og både hun og Ingemann spurte og gravde om alt mulig. Men for hvert spørsmål var det som om øynene hans mørknet, det skjedde noe med ansiktet, det stivnet, det bredte seg en rar, trykkende stemning rundt bordet. Siden hendte det stadig sjeldnere at noen av dem spurte. Så tok det helt slutt, verken hun eller Ingemann spurte mer. Det beste var å la alt ligge, og fortsette som før. De skjønte det begge to. Alt de hadde var historien om ulven. Den var sånn:

Det hadde skjedd mens han satt alene oppe i vakttårnet om natta i førti kuldegrader. Plutselig kom dyret luntende over snøen, han hadde fulgt det med kikkerten. Av og til stanset ulven og lyttet, så fortsatte den. Det var skare og måneskinn, og dyret satte ingen spor. Så krysset det grensa.

Det var historien om ulven, ellers ingenting.

Utover høsten begynte han å skru musikken stadig høyere. Alma ble liggende våken og lytte. Hun syntes av og til at hun hørte stemmen hans, at han sang, eller snakket. I lange perioder var det helt stille. Så kom plutselig musikken som et brak der inne fra, og hun syntes hun hørte noen som lo.

I oktober begynte Alma å vaske for folk, slik hun hadde gjort tidligere. Det var helst hos naboer, folk som ikke bodde lenger unna enn at hun kunne gå. Hun likte ikke å sykle, hun ville helst gå. Hun gikk til Omdal, til Breivollen, og til Djupesland. Hun vasket yttergangen og kjøkkengolvet i bedehuset på Brandsvoll, og hun vasket for Agnes og Anders Fjeldsgård i det store, hvite huset like ved veien på Solås.

I desember kom den første snøen. En morgen var hele verden rein og hvit. Alma bakte sju slag småkaker akkurat som hun pleide, og Dag kom innom på kjøkkenet og fikk smake mens de ennå var varme. Hun spurte forsiktig hva han hadde tenkt å ta seg til når jula var over. Han svarte at han ikke hadde tenkt så langt.

– Men noe må du vel gjøre? sa hun.

– Ja da, svarte han. – Jeg finner nok på noe.

– Du kan vel begynne på en eller annen skole, du som har artium og alt.

– Ja, svarte han. – Vi får se.

Så ble det ikke mer snakk om framtida. Det ble jul. Alle tre var i kirka på julaften. De satt der sammen mellom naboer og kjente fra bygda, alle med en særegen glans i øynene som de ellers aldri hadde. Der satt Alfred og Else og barna deres, der satt Anders og Agnes Fjeldsgård, der satt Syvert Mæsel, og Olga Dynestøl og mange, mange flere. Alle var der, og Teresa satt oppe ved orgelet og gløttet i sladrespeilet mens hun nærmet seg slutten av Deilig er jorden. Pappa var der også. Han satt ganske langt framme ved siden av farmor og farfar og mamma, og hun satt der med et voksende barn i magen, og det barnet var meg. Det var noe helt spesielt å sitte sånn stivpynta og høytidelig mellom alle man kjente så godt, det var som om alle viste seg fra en ny og ukjent side, det var fint og litt uvant, og Alma kjente hvordan julefreden senket seg og hun ble nesten helt rolig.

Det ble nyttår. Året var 1978.

Januar kom med korte, stivfrosne dager. Dag var litt ute i verkstedet hos Ingemann. Hjalp med å holde orden og rydde unna en del skrot som hadde samlet seg opp i løpet av høsten. Han feide golvet, brente gammelt rusk og rask, hentet litt diesel som han skvettet på for å få alt til å brenne. Så var det ikke mer å gjøre. Han begynte å ligge lenge om morgenen igjen. Han fant fram de gamle tegneserieheftene sine. Det var Donald og Sølvpilen og Fantomet. Om kveldene kjørte han av gårde med bilen. Det var bilen som Ingemann hadde fått billig og satt i stand så den skulle stå klar til attenårsdagen, sommeren for snart tre år siden. Han kunne bli borte i flere timer. Alma visste ikke hvor han var. Hun pleide å våkne i mørket uten å vite om han hadde kommet hjem. Hva var klokka? Ett? Tre? Seks? Hun ble liggende stiv og kald og lytte. Men han kom jo alltid hjem til slutt. Det skjedde ingenting.

Det ble februar. Det kom en meter snø. Strømmen gikk og kom tilbake. I mars feide et mildvær inn fra sørvest, det raste fra trærne og rant fra takene, veiene ble såpeglatte. Så slo det om på sørøst, og det ble full vinter igjen. I tre dager lavet snøen ned, og da det endelig holdt opp, kom det lange, milde soldager hvor verden liksom sto stille. Det ble langsomt vår. I skogene gneldret motorsagene. Snøen sank sammen. April kom med lange, lyse dager. Den rolige elva åpnet seg. Isen gikk, vannet glitret. Om kvelden luktet det rå, fuktig jord. Håret hans var blitt nesten like langt som da han dro i militæret.

En kveld han skulle av gårde med bilen, spurte Alma hvor han hadde tenkt seg.

– Ut, svarte han kort.

– Hvor da? sa hun.

– Har du noe med det? svarte han skarpt, lukket døra hardt igjen og gikk. Hun lot som ingenting, men fikk ikke ordene hans ut av hodet. De sank stille inn i henne, og ble liggende og verke. Hun lå våken i den milde aprilnatta mens Ingemann sov tungt ved siden av. Har du noe med det? Har du noe med det? Hun hørte stemmen hans. Det var Dag, samtidig var hun ikke sikker. Snille, gode Dag. Hun syntes hun hørte at han lo. Hun dormet av, bråvåknet igjen. Hun hadde drømt at hun sto ved vogga, at han var spedbarn, men at han ikke lå der. Vogga var tom, men det rugget fortsatt. Hun sto opp, listet seg barbeint bort til døra hans. Banket på og åpnet så vidt. Han lå våken oppå dyna, fullt påkledd og med et Donald-blad oppslått på magen. Han virket først redd, som om han noen sekunder trodde at noe forferdelig var skjedd. Så ble han rolig. Så smilte han.

– Mamma, hvisket han, – er det deg?