Lars Mytting

Svøm med dem

som drukner

Roman

Take me disappearing

through the smoke rings of my mind

Down the foggy ruins of time

far past the frozen leaves

the haunted frightened trees

Out to the windy beach

far from the twisted reach

of crazy sorrow

BOB DYLAN

I

Slik vinden sprer asken

FOR MEG VAR MOR EN LUKT. Mor var en varme. Hun var en legg jeg klamret meg til. Et pust av noe blått; en kjole jeg syntes å huske at hun brukte. Jeg sa til meg selv at hun skjøt meg ut i livet med en buestreng, og da jeg formet minnene om henne, visste jeg ikke om de ble riktige eller sanne, jeg bare skapte henne slik jeg trodde en sønn skulle minnes sin mor.

Det var mor jeg tenkte på når jeg prøvde ut savnet i meg. Sjelden far. Noen ganger spurte jeg meg om han ville vært som andre fedre i bygda. Menn jeg så i heimevernsuniform, med fotballsko på old-boys-treninga, karer tidlig oppe i helga for dugnaden i Saksum Jeger og Fisk. Men jeg lot ham svinne uten å kjenne anger. Jeg tok det, iallfall i mange år, som et bevis på at bestefar prøvde å gjøre alt far kunne ha gjort, og at han faktisk fikk det til.

Bestefars kniv var en knekt russerbajonett. Skaftet av flammebjørk var den eneste finsnekringa han noen gang hadde gjort. Eggen på oppsida var skjem, og med den skrapte han rust og bøyde ståltråd. Den andre holdt han kvass nok til å skjære Norgesplaster og spjære storsekker med kalk. Raskt, så de hvite grynene sildret uten spill og jeg kunne kjøre traktoren ut på jordet.

Den skarpe og den skjemme eggen løp sammen til en dolkespiss, og med den avlivet han kilosfiskene vi tok i Saksumsjøen. Han løsnet dem fra oterfluene, sterk ørret som sprellet hardt, sinte over å drukne i lufta. La dem mot båtripa, tvang knivspissen gjennom skallen og skrøt av hvor brede de var over ryggen. Alltid da løftet jeg årene, og så hvordan blodet rant tregt og tjukt nedover knivstålet, mens vanndråpene fra årene jeg holdt i, sildret tynt og fort.

Men dråpene blanda seg i det samme fjellvannet. Ørretene blødde ut og ble vår fisk fra vår sjø.

Første skoledag fant jeg navnet mitt på en pult og der satte jeg meg. Arket var brettet på midten så det sto av seg selv, og Edvard Hirifjell var skrevet med fremmed tusjskrift både foran og bak, som om ikke bare læreren, men også jeg trengte å bli minnet om hvem jeg var.

Jeg snudde meg hele tida etter bestefar, enda jeg visste han kom til å stå der. De andre ungene kjente hverandre fra før, så jeg stirret bare framover på europakartet og den brede tavla som var tom og grønn som et verdenshav. Jeg gløttet bakover en gang til, og tok innover meg at bestefar var dobbelt så gammel som de andre foreldrene. Han sto der med hele seg sjøl i islenderen sin, og var gammel på samme måte som Fridtjof Nansen på tikroneseddelen. De hadde likeens bart og øyenbryn, og leveårene tynga ham ikke, det var som de ganget hverandre opp og gjorde ansiktet fullt av vigør. For bestefar kunne aldri bli gammel. Han sa det. At jeg holdt ham ung og at han gjorde seg sjøl ung for meg.

MORS OG FARS ANSIKTER ble aldri eldre. De levde på et bilde på kommoden, rett ved telefonen. Far står i slengbukser og stripete vest, og lener seg mot Mercedesen. Mor sitter på huk og klapper Pelle, buhunden vår. Det er som han stenger for henne, som om han ikke vil at vi skal dra.

Dyr skjønner kanskje slikt.

Selv sitter jeg i baksetet og vinker, så bildet ble antagelig tatt den dagen vi dro.

Jeg innbiller meg fortsatt at jeg husker kjøreturen til Frankrike, som en lukt av skai fra de varme setene, av trær som farer forbi sideruta. Lenge innbilte jeg meg også at jeg husket den spesielle lukta av mor denne dagen, og stemmene deres over fartsvinden.

Vi har negativene som kommodebildet er fra. Bestefar sendte ikke filmen til framkalling med en gang. Først trodde jeg det var for å spare, for etter det som ble siste foto av mor og far, kommer julekvelden, garnfisket midtsommers og potetopptakinga.

Men hva han egentlig sparte på, er ikke sagt av seg sjøl. Jeg tror at han ventet med å framkalle, fordi du med film ikke vet hvordan bilder blir, ikke før de kommer tilbake fra laboratoriet. Du har en aning, en forventning, om hvordan motivene legger seg, og slik levde mor og far lenger, inne i emulsjonen, til framkallerbadet gjorde dem endelige.

Jeg trodde på bestefar når han, mot slutten av raserianfallene mine, gjentok at han hadde ment å fortelle alt når jeg var «stor nok». Men han fikk kanskje ikke med seg hvordan jeg vokste. Så jeg oppdaget sannheten for tidlig, og da var det for sent.

Det var i starten av tredje klasse. Jeg syklet nedpå Lindstadgården. Døra sto åpen, jeg gikk inn og sa hallo. Huset var folketomt, de var vel uti fjøset, og jeg fortsatte inn i stua. I den mørkbeisede bokreolen sto et stereoanlegg med støv på platespillerdekselet. Veibøkene fra NAF, forkortede romaner fra Det Beste, og en rad burgunderrøde bøker med gullskrift på ryggen: Det hendte. Hver bok hadde sitt årstall, og jeg skjønte at det var en oversikt over de viktigste hendelsene hvert år.

Så klart var det ikke tilfeldig at jeg tok ut den for 1971, og det var som om årboka selv ville jeg skulle åpne den, for den gled opp på måneden september. Der var boksidene blanke av fingermerker. Hjørnene på arkene var slitt, og i bretten lå tobakksstrimler.

Mor og far, på hvert sitt bilde. To enkle portrettfotografier. Under sto navnene deres og Reuters i parentes. Jeg undret meg på hvem Reuters var, og jeg syntes jeg burde visst det siden det gjaldt foreldrene mine.

Det sto at et norsk-fransk kjærestepar på ferie, begge hjemmehørende i Gudbrandsdalen, hadde omkommet 23. september ved Authuille i Nord-Frankrike. De hadde oppsøkt en avstengt slagmark fra første verdenskrig, og var blitt funnet døde i ei elv. Obduksjonen viste at de fikk i seg gass fra en gammel granat, falt om kull i vannet og ikke greide å komme seg opp igjen.

Årboka sa at det fortsatt befant seg flere millioner tonn eksplosiver langs de gamle frontlinjene, og at mange områder var regnet som umulige å rydde. Over hundre turister eller gårdbrukere var blitt drept de siste årene fordi de hadde tråkket på slike blindgjengere.

Dette visste jeg fra bestefars sparsomme forklaring. Det han ikke hadde sagt, var det neste som sto i Det hendte.

Ut fra funn i bilen forsto politiet at paret hadde hatt med seg et barn, en tre år gammel gutt. Men han var ikke å finne, og en leteaksjon ble satt i gang. Hunder søkte gjennom den gamle slagmarka uten resultat, mens dykkere soknet og helikoptre ble satt inn for å utvide søket.

Så leste jeg setningen som brant ut barndommen i meg. Det var som når jeg la avissider på peisen, skriften var tydelig å lese selv om papiret tok fyr, men en liten berøring gjorde det straks til aske.

Fire døgn senere ble barnet funnet på et legekontor 120 kilometer unna, i den lille havnebyen Le Crotoy. Intens politietterforskning ga ingen svar. Man antok at gutten var blitt bortført. Med unntak av småskader var han uskadd.

Derfra var det sant igjen, for det sto at jeg ble tatt hånd om av besteforeldre i Norge, og jeg ble stående og stirre på boksidene. Bladde om for å se om det kom noe etterpå. Bladde tilbake for å se om det sto noe før. Pirket bort tobakksrusket i bretten. Folk hadde prata om meg. Tatt fram Det hendte 1971 når naboer var innom på kaffe, gjenkalt tida da noen fra Hirifjellslekta var i avisene.

Raseriet mitt hadde langt å gå. Bestefar sa han ikke visste mer, så spørsmålene tok jeg med til en flammebjørkskog overfor gården. Hvorfor hadde mor og far tatt meg med til et sted fullt av granater? Hva gjorde de der i det hele tatt?

Svaret var borte, mor og far var borte, borte slik vinden sprer aske, og jeg ble voksen på Hirifjell.

HIRIFJELL LIGGER PÅ BAKSIDA AV SAKSUM. Storgårdene er på den andre sida av elva, der snøen går tidlig og solskinnet kjæler med tømmerveggene og landadelen innenfor. Den sida kalles aldri rettsida, bare av og til solsida, men som oftest ingenting, for bare baksida har et navn for hvor den er. Mellom oss flyter Laugen. Råmen fra elvestrømmen er grensa vi krysser når vi skal begynne på ungdomsskolen eller må til sentrum for å handle.

Baksida ligger i skygge gjennom mesteparten av dagen. Folk vitser med at vi som bor her skyter etter fiskebilen med Krag og knyter i hop skoreimene til fylliker som sover innunder hesjene. Men saken er den, at sjøl om du kommer fra en storgård i Saksum, kan du ikke skryte på deg vaner fra Paris, snaut nok fra Hamar. Norge Rundt har aldri sendt noe fra Saksum. Du finner det her, det du finner i andre bygder. Innkjøpslaget, manufakturen, postkontoret og samvirkelaget. En øverbygdsveg der sjukebilen kjører seg fast. Flassete hus bebodd av folk som blir skjønnsligna.

Bare telemontøren og jordstyrekontoret visste at det faktisk var sol hele dagen oppe hos oss. For Hirifjell ligger der dalsida skråner nedover igjen, i ei slags solside på innsida av baksida. En hage i skogen, stengt med bom, der vi holdt oss for oss sjøl.

Bestefar likte å sitte våken utover natta. Jeg lå i sofaen mens han røykte sigarilloer og stelte med bøkene og platene sine. Bachs kantater, bokser med symfoniene til Beethoven og Mahler, dirigert av Furtwängler eller Klemperer. Bokhylla med fillete og nye bøker om hverandre. Fra Andrees verdensatlas og Meyers konversasjonsleksikon stakk det ut så mange lapper at det virket som nye sider vokste ut av dem.

I dette sovnet jeg om kveldene, i en dis der flinten fra lighteren hans nå og da knitret og brøt opp musikken, før han la ned Der Spiegel og jeg kjente armtak i halvsøvne, vegger og tak som dreide rundt når jeg gløttet på øynene, som om jeg var nåla i et kompass, før han la meg ned igjen, foldet armene og beina mine sammen og dro dyna over meg, og hver morgen var ansiktet hans der, lampa i gangen skinte på skjeggstubben og på den krumme barten, gulnet av tobakk, slik sto han og smilte et smil som fortalte at han hadde sett på meg før han vekket meg.

Det eneste han var urimelig med, var at han nektet meg å hente posten. Han kom ut av rytmen når den var forsinka, og hver dag klokka elleve begynte han å speide etter den røde bilen oppe ved fylkesveien. Senere gikk han over til postboks nede i bygda, og forklarte det med at fremmedfolk hadde brutt opp låsen på postkassa.

Jeg skrev etter kataloger, la ved frimerker, og katalogene kom. Høyttalerbyggesett, Schous jaktvåpen, Napp og Nytt, fotoutstyr, fluebindermaterialer; katalogene kom, og jeg lærte mer av dem enn av skolebøker. Verden utenfor var via ham, tunge konvolutter på et varmt bilsete fra turene hans ned til bygda. Slik var det evig lenge, til han et år kom tilbake fra årsmøtet i Sau- og geitalslaget og rett ut av lufta sa at vi fikk gå over til postkasse, det var et ork å hente alt nede i Saksum.

Lenge før det igjen kappet vi av kolben på hagla til far og gikk på andejakt. Det var en sideligger fra Sauer & Sohn i kaliber 16. Far fikk den til konfirmasjonen, men brukte den visst aldri. Etter som jeg vokste, limte vi på igjen skiver fra avskjæret, og på min konfirmasjonsdag hadde kolben av oransjebrun valnøtt tynne riller fra oppveksten med bestefar.

De var mine årringer.

Men jeg visste godt at grantrær fikk brede årringer hvis de vokste for fort, og når de ble store nok til at vinden tok tak, ville de knekke.

Hele livet hadde jeg hørt en hvisling fra flammebjørkskogen. Og en natt i 1991 økte den til en vind som fikk meg til å svaie. For noe i historien om mor og far rørte seg fortsatt, sakte, som en fet orm i gresset.

II

Sommersolverv

1

DEN NATTA KOM DØDEN TILBAKE til Hirifjell. Det var opplagt hvem han skulle hente, for det var ikke mange å velge mellom. Jeg var tjuetre år, og når jeg senere tenkte på den sommeren, innså jeg at døden ikke alltid er en blind og grusom morder. Det hender at han legger igjen nøkler før han går.

Men saken er at det kan være en pine å settes fri. Særlig fordi dagen det skjedde, ikke var en vanlig dag; en med arbeidssvette og kveldssol, en dag som Furtwänglers taktstokk la sakte til ro. Tvert om, dagen før bestefar døde, malte noen et hakekors på bilen hans.

Jeg hadde gått gjennom uka og ventet på oppkravspakke fra Oslo, og endelig lå hentelappen i postkassa. Kjapt tok jeg snarveien ned igjen til huset, forbi brenneslene og over gårdsplassen. Skjøv døra til redskapshuset på gløtt. Sa jeg skulle hente noe og at jeg kjørte nå.

Han rettet seg fra arbeidsbenken, la ned hovtanga og sa at vi burde vært innom innkjøpslaget.

«Hva om vi tar Stjerna,» sa han og sopte flis fra jakka. «Så sparer du bensin.»

Jeg snudde meg og lukket øynene. En av de dagene. Da han syntes det var leit om vi kjørte hver vår bil.

Bestefar ruslet stølt over gårdsplassen for å skifte til butikkjakka si. Folk i bygda likte ikke at han gikk med kniv, så når vi skulle nedover, pleide han å ha på seg ei jakke som var halvlang.

Så satt vi der. I den svarte, tunge praktmercedesen han kjøpte ny i 1965. Lakken var oppripet av kvist langs seterveien, og den hadde rustne hakk ved bagasjeromslåsen, men fortsatt var det en bil som ruvet på parkeringsplassen i sentrum. Sakte kjørte vi forbi potetåkrene og studerte blomstringen på hver vår side.

Vi var potetbønder, bestefar og jeg. Ja, vi hadde sau, men det var potetbønder vi var. Han gikk ned i vekt mens han ventet på spiringen. Enda jordene på Hirifjell lå 540 meter over havet, og insektene som spredte plantesmitte sjelden kom så høyt.

Bestefar var en djevel på poteter, og han gjorde også meg til en. Vi leverte settepoteter, og vi leverte matpoteter. Mandel ga mest penger, sjøl om ringerikspotet var bedre. Beate var en potet for idioter. Diger og smakte ingenting, men folk skulle ha den. Pimpernell var hva vi sjøl endte med, middag etter middag. Vokste sent, men var fast i kjøttet, og ingenting var finere å ta opp, med skinnende rødfiolett skall mot moldjorda.

Hjulene skalv over ferista, og han svingte ut på fylkesveien uten å se seg for. Skogen åpnet seg ved Lindstadgården, og som alltid så vi an elva.

«Laugen har gått ned,» sa han. «Kunne dradd oter nedenfor campingen.»

«Harren tar ikke når vannet er så grønt,» sa jeg.

Grantrærne lukket seg omkring oss, og elva ble ikke synlig igjen før vi var over på oljegrus. Vi durte nedover brattbakkene, og jeg kjente dirringen i magen, slik jeg støtt gjorde når jeg nærmet meg Saksum. Togstasjonen, ungdomsskolen, sagbruket, fjøsene oppi solsida. De andre.

Kald elveluft strøk inn bilvinduet da vi var ute på plankebrua.

«Innkjøpslaget først, da?» sa han.

Om han først kom inn der, gikk tida. Bestefar småhandlet ikke, så vi dro aldri derfra uten baktung Mercedes og kassalapp på en halvmeter.

«Forresten,» sa han. «Vi går innom etter pakka di først. Det gjør vi.»

Vi hadde så vidt kommet ut av postkontoret da jeg fikk se hakekorset.

Jeg studerte egentlig den brune pappesken med navnet mitt på, men det kom et uvant rykk i ganglaget til bestefar, og da jeg rettet meg opp, så jeg den klønete, røde spraymalingen på døra til Mercedesen hans.

Og jeg merket meg at jeg tenkte nettopp det. Mercedesen hans, nå som den hadde fått hakekors på seg, mens jeg før på dagen, og i alle år før det, tenkte på den som Stjerna, som vår.

Folk glodde. De sto ved idrettslagstavla med hendene i lommene. Børre Teigen og kjerringa hans. Bøygardsdøtrene. Jenny Sveen og Hafstadkarene. De glante på noe rett over oss, som om postkontoret skulle ha fått ny takstein.

Hakekorset begynte å renne. Tynne striper seg nedover bildøra.

En av Hafstadkarene kastet et blikk mot hjørnet av manufakturen. Et jakkeslag flakset, noen smatt unna. Den eneste bevegelsen i disse fastfrosne sekundene denne lørdagen i Saksum.

Bestefar satte armen ned for meg, som en veibom.

Det var vel da jeg hadde valget. Om jeg skulle begynne å tenke at bilen var hans, eller ta ham i forsvar.

Bygda så på oss og ventet.

Jeg valgte bestefar enda en gang. Slik jeg støtt hadde gjort, og det hadde ikke manglet på anledninger. Jeg brøt meg forbi armen hans. Slapp pakka og var i sprang. Jeg var i sprang slik jeg hadde vært det hele livet. Fort gjennom sentrum mens folk glodde, over veien og ut mot grusbana bak Esso. Der nådde jeg ham igjen. En halvvoksen kar, han sprang keitete, med armene stivt nedover, den grå nylonjakka hans flakset bak ryggen.

Sjølsagt skulle jeg ha brukt overtaket mitt, hastigheten min, til å hive meg framfor og stoppe ham. Kommet ansikt til ansikt, jeg skulle tatt ham med størrelsen min, bremset slik en fotballspiller bremser seg sjøl etter å ha scoret.

Men jeg gjorde ikke det. Jeg spente bein så han gikk hodestups i grusen. Han skrek mens han falt og han fortsatte å skrike da han lå stille. Jeg dro ham i jakka og vridde ham rundt.

Janikken.

Som egentlig het Jan Børgum, men som ustanselig nikket mens han prata med seg sjøl. Han hadde jord i skrubbsårene og sand i håret. Tårene hans blanda seg med neseblodet, rosa skvetter kom for hvert eneste hikst. Det var spraymaling på fingrene og jakkeermet hans, og i neven holdt han et matpapir med klønete blyantstreker av et hakekors.

Jeg bannet inni meg.

«Jan,» sa jeg. «Var det noen som betalte deg for å gjøre det?»

Han gurglet noe jeg ikke skjønte.

«Prat vanlig, Jan.»

Men han klarte ikke å prate vanlig. Det visste jeg jo.

Jeg prøvde å hjelpe ham opp. Han slapp seg bakover, datt på rumpa og grein høyere. Buksa hans var spjæra ved kneet. Ei grå bukse av typen gubber og drosjesjåfører brukte. Jan hadde vært kledd opp av mor si i alle år. Han gikk to år over meg på barneskolen, og brukte likedan klær da, når han vimsa skjeløyd med åpen munn sammen med spesialpedagogen. Da jeg begynte på ungdomsskolen, gikk ikke Jan i niende. Jan var et annet sted.

Bak oss kom folk. De stilte seg ved oljeskiftrampa på Esso.

«Kom, Jan,» sa jeg. «Reis deg opp.»

Han snufset og tørket blod fra leppa. Reiste seg på beina. Jeg spurte om det gjorde vondt. Han begynte å nikke. Jeg stakk til ham en seddel og sa at det var for buksa. «Hvem ba deg gjøre det?» sa jeg.

«Det sto i boka,» sa han.

«Hva for ei bok?»

Han mumlet noe.

«Hvis de kommer igjen, så si at jeg skal ha en prat med dem. Kan du si det?»

«Si hva?»

Jeg sopte ryggen hans ren. Han ble stående og kope. Jeg gikk fra ham, strakt oppover mot Esso. Bøygardsdøtrene snudde seg. Deretter Hafstadkarene, så løste resten av forsamlinga seg opp. De ruslet mot handleposene i bagasjerommene og kaffekoppene de hadde forlatt med varm attpåskjenk.

Om de bare kunne gått løs på meg. Gripe meg fatt, kjefte meg ut, så jeg kunne svart dem, få tatt denne krangelen i sentrum av Saksum, midt på en handledag.

Men hva skulle jeg svart dem med? Dessuten hadde de glodd ferdig. På oppsopet som ordna ting seg imellom, og nå som alt var over, var det to tosker mindre å bry seg med.

Bestefar satt på passasjersida. Sa ingenting. Sveiva ikke ned ruta. Bare satt der, som en voksfigur i et tysk jagerfly, og pekte mot rattet. Spraymalingen hadde han ikke rørt. Det behøvdes ingen spåkone for å vite at Sverre Hirifjell aldri ville gi folk gleden av å spørre etter ei tørkefille. Eller gå til fargehandelen og handle Lynol, mens han holdt seg passelig harm og mumlet noe om guttestreker. Jeg tror ikke han engang kjente til det ordet.

Jeg dro opp bildøra. Ved parkeringa til samvirkelaget tok folk seg god tid.

«Vi kjører da ikke slik,» sa jeg. «Jeg vasker det av. Eller klistrer noe over det.»

«Kjør,» mumlet han. «Rett opp til Hirifjell.»

Pakka mi lå i baksetet. Et hjørne var sammenklemt og skrukkete.

«Men så sett deg da for helvete inn og kjør,» snerret han. «Strake veien. Rett gjennom sentrum. Opp til Hirifjell.»

Han protesterte ikke da jeg tok en annen vei. Jeg kjørte ned til kornsiloen og ut på grusveien langs Saksumelva. Seks kilometer ekstra, men det bodde ikke folk der, og hakekorset ville vende mot fjellsida.

«Det var han Janikken,» sa jeg til ham.

Men han stirret bare nedover elva, og jeg regnet med at han var i full sving med noe han virkelig kunne: å tvinge seg til å glemme.

Himmelen bak sauefjøset hadde mørknet. Jeg ruslet over gårdsplassen og satte meg på trappa til veslestua. Mercedesen sto under låvebrua. Bestefar var inne hos seg sjøl.

Jeg har alltid mislikt folk som sutrer. Det meste lar seg ordne. Tobakk og kaffe hjelper. Det, og å få kortene på bordet. Er det kløver to og ruter tre, så ja vel. I dag tapte du. Eneste grunn til å klage er hvis du får fire kort når du skulle hatt fem.

Det var regn i lufta, og jeg ville det skulle komme. Rullende ned fra dalsida, en ram blest som rensket opp. Jeg ville ha dette regnet, jeg ville sette på kaffe, gå ut på glassverandaen min, høre dråpene tromme mot et tak jeg hadde lagt sjøl, mens jeg satt tørr og fin med koppen og en sigarett.

Jeg gikk til stabburet og dro ei presenning over sirkelsaga. I uka som var hadde jeg skiftet vindskier og raftbord, nå gjensto bare maling, det kunne jeg ta etter helga.

Regnet var nær. Godt regn. Det kjente jeg på lukta. Ikke for hardt og stritt, men et som ville vare lenge og gi fin bløyte. Jeg var forberedt på å dra vanningsanlegget til den nordre åkeren i kveld, nå slapp jeg det. Isteden sparket jeg av meg skoene og dro på meg raggsokker. Mens trakteren surklet, ryddet jeg kjøkkenbordet. Tørket med ei fille og hentet pakka.

Oslo Kameraservice kunne sitt fag så det syntes helt til Saksum. Brun teip satt vinkelrett og stramt. Navnet mitt i maskinskrift, frankering med motivfrimerker, oppkravslappen utfylt uten forkortelser.

Jeg skar pakka åpen, fant en annen eske inni, og tok ut et objektiv omviklet av hvitt, mykt papir.

Leica Elmarit 21 mm. En vidvinkel.

Tyngden i det. Motstanden i fokusringen. De uutgrunnelig skiftende fargene på glassbelegget. Den silkematte lakken, de dypt graverte tallene for avstand og blenderåpning.

Bestefar ga meg Leicaen på attenårsdagen min. Et M6-kamerahus, et Summicron-objektiv og ti ruller film. Bedre kamera fantes ikke, med mindre det var Hasselblad-eiere i nærheten. Det eneste som irriterte ham, var at objektivet hadde avstandsmerker i både meter og fot.

«Det hadde de ikke behøvd,» sa han. «Ingen oppvakte folkeslag måler i fot.»

Jeg kjøpte meg et nytt objektiv hvert år, for et beløp de fleste syntes var drøyt for en TV. Verden ble ny for hver brennvidde. Teleobjektivet som trakk motivet nær og la det ubetydelige i tåke. Makroobjektivet som fikk en blomsterkrone til å romme en hel planet. Og nå, en vidvinkel som foldet horisontene utover, gjorde det mellomstore smått, bagatellene til øyerusk. Den krevde andre motiver, nye ideer om forgrunn og bakgrunn.

Men jeg så ikke gjennom søkeren denne dagen. For om jeg løftet Leicaen, ville jeg bare se det hjemmevante. Fantomet-samlinga mi. Døra til mørkerommet. Stereoanlegget med de hjemmebygde høyttalerne. Glasskapet med resten av kamerautstyret. Fotoet av Joe Strummer fra opptakene til Straight to Hell. Den digre plakaten av The Alarm, fra coveret på 68 Guns, der ingen ser i kamera. Rekka på langveggen med mine egne naturfotografier.

Jeg visste hvor jeg skulle gå for å fotografere. Flammebjørkskogen. Men ikke før i morgen tidlig.

HIT TIL VESLESTUA flyttet jeg da jeg var seksten. Da hadde huset stått tomt siden jeg bodde her med mor og far. Jeg sparket opp den trutna døra uten å tenke at nå, nå skjer noe historisk. Jeg bare tok det i bruk. La nytt panel innvendig og snekret en glassveranda der jeg kunne se innover mot skogbrynet.

Huset var mitt, samtidig var det vårt.

Noe sto igjen etter dem. Miksmasteren, fars gummistøvler, sengetøyet. Bildet av oss lot jeg bli i tømmerhuset. Jeg syntes fortsatt jeg burde stoppe opp når jeg passerte det.

Da jeg var liten, var bildet et håp. Et håp om at mor og far ikke var døde likevel. Senere ble det en påminnelse om at de aldri kom til å ringe. Jeg lurte lenge på hvorfor bestefar satte det ved telefonen, og ikke hengte det på veggen. Var det for å minnes dem, eller var det for at bildet skulle ha innflytelse på oss når vi ringte? Eller minne oss på at de som ringte hit, også hadde historien om mor og far med i erindringen når de ordla seg?

Bestemor het Alma, og det ble aldri til at jeg kalte henne annet enn det. Hun var stille og avmålt, som ei gammel gulvklokke. En sjukdom gjorde henne sengeliggende, hun kom til Kløverhagen og ble gravlagt da jeg var tolv.

Men av og til prata hun frampå om mor. Hun fortalte at slekta hennes ble utslettet under krigen. Derfor ble det aldri noe spørsmål om adopsjonsretten, derfor var det ingen franske slektninger å vente på besøk. Hun var rask i vendingen når hun snakket om henne, men jeg stusset ikke over det. For farsslekta mi var jo også begrenset til en og annen tremenning. Vi var aldri på langtur, dro bare nå og da i begravelse, der vi reiste hjem før kaffen.

Likevel, undret jeg, selv om mors familie var borte, kunne da ikke alle rundt henne forsvinne?

Slik tenkte jeg når gammelfolket hvilte middag på hver sin divan, og jeg åpnet atlaset og studerte Frankrike. Sa til meg selv at det ett sted måtte finnes noen med minner om mor. For hun hadde jo levd i nesten sjuogtjue år. Jeg lette fram Authuille. Leste om første verdenskrig i bestefars leksikon. Diktet fram en landsby og en krig.

Nå og da var vi på kirkegården. Tjærelukta fra stavkirka fulgte meg fram til en gravstein i blå saksumgranitt. Walter Hirifjell. Nicole Daireaux. Mor født i januar 1945, far i 1944. Begge døde 23. september 1971.

Men jeg snudde før jeg tråkket for nær. Når jeg spurte meg hvordan mor og far møttes, stagga jeg nysgjerrigheten. Ville ikke la dem tre fram foran meg. Du kan ikke savne noe du ikke har hatt, sa jeg til meg selv. Kanskje var det en naturkraft i meg. Barmark måtte ikke ligge åpen. All svartjord var et sår. Det trakk til seg ugress som grodde og dekket til.

Likevel, her i veslestua kom de av og til ut fra skyggene. En gang fant jeg en LP-plate med franske barnesanger, og da jeg satte den på, kom et glimt av mor.

Jeg kunne alle sangene. Hadde sunget Frère Jacques istedenfor Fader Jakob. Og jeg ante hva teksten i Au clair de la lune og Ah vous dirais-je maman betød. Det travle språket falt meg lett, og jeg innså at jeg måtte ha snakket fransk da jeg var liten. Mor hadde sunget sammen med meg, stemmene våre hadde fylt dette huset.

Fransk var mitt morsmål, ikke norsk.

På ungdomsskolen sto det mellom tysk og fransk i valgfag. Det var første gang jeg syntes jeg måtte velge mellom foreldrene mine og bestefar, og jeg holdt det skjult for ham at det ble fransk. Mors språk våknet til live i meg igjen, så raskt at læreren lurte på om jeg tulla med henne.

Senere fant jeg flere rester av dem, i en diger pappeske på loftet. En sminkepung, en barberhøvel, et armbåndsur. Måten tingene var sammenrasket på, fortalte meg at det hadde gjort vondt å rydde.

Nederst lå en bok. L’ Étranger av Albert Camus. Jeg bladde baklengs gjennom sidene, studerte setningene, så for meg mor mens hun satt og leste. Så fikk jeg en støkk, fulgt av en forventning. Som et fiskevak lenger ut enn jeg kunne kaste. På den første blanksida, med blå kulepennskrift, sto Thérèse Maurel, Reims. De måtte ha vært venninner. En gang hadde hendene deres holdt denne boka, samtidig eller nesten samtidig.

Jeg var ikke lenger det eneste beviset på at mor hadde eksistert.

Jeg begynte å legge en plan den gangen, om å besøke stedet hvor mor og far døde. Se om det kunne vekke noe i hukommelsen min. For det fantes et kronvitne til det som hendte. Meg selv. Et sted i minnet mitt måtte det finnes, lik filmemulsjon som en gang hadde fått kastet et lys på seg.

Noen ganger verka den i meg, trangen til å dra. Men verden stoppet ved Søre Ål på Lillehammer. Sønnafor Helge Menkeruds Motorsenter var alt fremmed, jeg manglet erfaring med å reise og jeg manglet forklaring til bestefar, øynene hans kom til å bli såre; var ikke han nok for meg, hadde han ikke gjort alt han kunne?

Som guttunge var det jeg som trengte bestefar, og gården trengte ham. Så ble jeg eldre og fikk min del av arbeidet på Hirifjell, og snart trengte gården og sauen meg. Jo lenger jeg ventet, desto eldre ble han, og da jeg var omkring tjue, krysset disse kravene hverandre, slik at det var like vanskelig å dra som å bli, og fra den dagen stivna alt i tråkket jeg gikk i, et tråkk som stadig ble dypere og mer vant.

DET GIKK AV MED LYNOL. Hakekorset løste seg opp og forsvant i tørkefilla. Lyserødt skvip som lignet noe smittsomt. Jeg ble ør, men dynket enda en klut. Pirket vekk et sandkorn fra lakken og gnudde hardere. Dunsten, tynnere enn luft, krøp inn i lungene. Jeg slapp filla og sprang ut i regnet. Ble stående og se på Stjerna innunder låvebrua. Risset av hakekorset var fortsatt synlig.

Jeg steg inn i lynolstanken igjen. Gned og gned. Gikk halvsvimmel over gårdsplassen, opp steintrappa, inn i tømmerhuset.

«Fikk vaska det av,» ropte jeg.

Ikke noe svar.

Gjøkuret viste halv fem. Av tobakkslukta skjønte jeg at han hadde stått i gangen. Jeg gikk opp trappa, stoppet midtveis. Skrittene hans lød fra tredje etasje. Hva slags innfall var nå det? Rommene der oppe brukte vi aldri, de var kalde og nedstøvete. Jeg ble stående ved kartet som viste skogteigene våre.

«Kjører nedi bygda en tur,» sa jeg, som om jeg sa det til trappa.

Skrittene hans stanset. Så tasset han videre.

Sentrum var dødt. Det visste jeg fra før, i de daffe timene mellom butikktid og middagstid var ingen ute. Ikke annet enn gjennomgangstrafikken som tråklet seg forbi i 50. De glante ut bilrutene, tilfreds med å slippe å bo i Saksum.

Men de visste ikke hva vi hadde.

For det var plass til oss her. Plass til meg, til Carl Brænd, elektronikkfreaken som bodde hos mor si i en alder av 55, bygde geniale forsterkere og kjørte til kiosken fem på ti for å få bleke stengetidspølser til halv pris.

Skavankene våre var synlige her. Vi visste om dem, brukte dem til å tyne hverandre, men folkepraten holdt oss sammen. Det fantes et høl i oss alle og vi lette etter hølet i de prektige, for det var i dét bygda sydde tråden.

Jeg tok en runde innom sentrum, ned igjen ved Frelsesarmeen. Så ikke annet enn gamlemopeden min utenfor Norol og to unger som forta seg opp fra fotballbana. Kjørte tilbake til Laugen. Rullet ned ruta da jeg passerte ungdomsskolen, kjente lufta bli svalere.

Hørte suset. Så vannet. I hanskerommet fant jeg Dylan-kassetten som lå igjen etter Hanne. Knocked out Loaded. Den hadde skuffet oss begge, bortsett fra Brownsville Girl. Likevel spilte jeg den. Hun var i bygda, og da sangen kom på, var det like greit å vedgå det, at det var henne jeg kjørte rundt og så etter. For et par dager siden hadde jeg sett henne utenfor manufakturen. I lysebrun, semsket jakke. Som ei antilope, med det kastanjebrune håret og de lange beina.

Snarheten hennes, så typisk. Hun så meg kanskje først, og så smatt hun inn på klesbutikken, dit jeg ikke kunne gå etter fordi jeg var i lortete arbeidstøy. Ett sekund så vi på hverandre. Ikke det neste.

Hanne var ei slik jente som var voksen fra hun var født. Da hun var fjorten, tjuvlånte hun mopeden til broren og kjørte opp til meg, sto ved postkassa og blunket med lysene. Som en smugler inne på land til et tunglasta skip ute i natta.

Vi tok hverandre til sengs lenge før den offisielle grensa, men etter hvert ga hun meg en følelse av å skulle redde meg. At jeg var den blaute bikkja hun tok i hus. Hun gnålte ordet jeg foraktet, utdannelse, denne tvangsløypa som måtte gå innom Oslo eller Bergen eller Ås, som om vi alle var pliktige til å samle noe og bringe det tilbake til bygda så den ikke skulle fallere. Jeg ville ikke fylles opp som en termos. Jeg hadde ikke plikt til noe som helst, slik jeg så det. Unntatt å dra til Frankrike. Men da jeg sa det til Hanne, møtte hun meg med et hvorfor.

«La det fare,» sa hun. «Du kom hjem uskadd. Du finner ikke annet enn gamle spor som vil plage deg. Hva kan du finne ut, nesten tjue år etter, som ikke profesjonelle etterforskere kunne finne den gang?»

Det irriterte meg. Ordvalget. Profesjonelle etterforskere. Som om hun leste høyt fra ei bok. Hun sperret veien for meg som et pent stakittgjerde, likevel dro jeg ikke til Frankrike da det sprakk mellom oss. Startet bare traktoren og kjørte ut på jordet igjen.

Årene hadde gått, men fortsatt levde telefonnummeret hennes i fingrene mine. 84 for Saksum og hennes tall skrått nedover tastene. I kveld ville hun få høre det på et vorspiel. Noen som jekket Ringnes og snakket frampå om meg. Jenter tett sammen i sofaen, parfymerte og halvfulle, sideblikk på henne når navnet mitt ble nevnt, han som dummet seg ut i sentrum, hva synes vi om ham, vil noen ta ham i forsvar, kan noen ta ham i forsvar?

Der kom Taunusen til Yngve. Han blunket med lysene, og vi parkerte andføttes utenfor brannstasjonen. Jeg rullet ned ruta og tok meg i å gløtte rundt, og ja, jeg håpet noen skulle se meg sammen med sønnen til apotekeren. Han som gikk ut av gymnaset med så mange seksere at folk kalte ham Maxi-Yatzy. Mens jeg gikk ut av ungdomsskolen og lot det bli med det.

«Laugen driver og går ned,» sa han.

Alltid hadde jeg likt å sitte slik, ved femtida på en lørdag, bil mot bil. En heva bakende på en blå Commodore GS/E og en 20M-grill som glitra etter to tuber med Autosol. Så lenge det var kjentfolk i bygda, var femtida ei fin, tom tid. Ei tid som ikke skilte mellom de som arbeidet og de som gikk på skole, ei tid da eneste forskjellen på oss var at han røykte Marlboro og jeg røykte rullings. Yngve hadde vært sammen med ei knallfin jente fra Fåvang som het Sigrun, men nå hadde han dumpa henne fordi hun «var for masete».

«Sigrun var da ikke masete,» sa jeg.

«Nei, men sånn ble det,» sa han.

Vi var stille en stund.

«Det er bare litt rart,» sa jeg. «Som å ikke like Bruce Springsteen.»

«Jeg liker ikke Bruce Springsteen,» sa han.

Vi diskuterte om det var best å stå ved munningen og kaste flue og dupp, eller om vi burde rigge oss til for ei større økt med oter og båt. Jeg spurte ikke om han skulle på fest etterpå. Antagelig skulle han det. Yngve var typen som kunne komme sent og samle folk rundt seg.

«Klokka sju, da,» sa jeg og kikket på dashbordklokka. «Skal bare få i meg mat.»

Men han sveiva ikke opp ruta.

«Hørte det var tull oppå her,» sa han og nikket mot postkontoret.

«Tull?» sa jeg. «Det gikk fullstendig til helvete.»

Han kikket nedover dørsida og slo aske av sigaretten.

«Hva går slarva i?» sa jeg.

«Bare at han spraymala og du ble sint.»

«Pøh. Han stygge Hirifjell-gutten dengte opp han stakkars Janikken, det er hva de sier.»

«Du dengte ham ikke opp.»

«Åssen vet du det?»

«Folkepraten sier at du ikke dengte ham opp. At du stoppa da du så det var ham. Børsta lorten av ham og lot ham gå. Det er hva folk sier.»

Jeg tok et siste drag og slapp sigaretten mellom bildørene.

«Folk vet,» sa Yngve. «Folk vet hvem han er for en. At han bor nedpå senteret. At han finner på slikt.»

«Møtes ved evja, da,» sa jeg. «Så otrer vi.»

Potetvannet fosskokte. Jeg tok kjelen til side, slapp oppi en neve grovsalt og fant fram jevnstore pimpernell. Noen ekstra til frokosten i morgen. Alltid stekte poteter med grillkrydder, salt flesk og tre egg til hver. Da kunne vi arbeide helt til avisa kom, selv om den kom sent.

I stua lå bestefar og snorket på divanen, med føttene oppå et gulnet Lillehammer Tilskuer. Russerbajonetten på bordet. En sluknet sigarillo i krystallaskebegeret. Han måtte ha sovnet før han rakk å røyke ut.

Jeg tok pleddet fra TV-stolen og bredte det over ham. Kikket på doseringsbrettet i kommoden for å se om han hadde tatt medisinen. Gikk til kjøkkenet og tok fram wienerschnitzler. I hagen hentet jeg sukkererter og salat. Forvellet ertene og dekket på. Ropte inn i stua at alt var klart. Han våknet ikke. Det var greit for meg. Praten kom ikke til å løsne uansett. Jeg spiste ferdig og reiste meg mens jeg fortsatt tygde. Ute i gangen dengte jeg igjen døra så han skulle stå opp.

JEG VÅKNET MED LEICAEN I FANGET. Morgenlyset nærmet seg. Jeg var på den andre sida av sola.

Dette var min time. Leicatimen.

Jeg gikk ut. Gresset lukta rått fra regnværet. Ei skjære lettet fra fiskesloet jeg hadde hivd til brenneslene i går kveld. I fire timer otret vi i Laugen, tett inntil den høye og svarte fjellsida der ørreten sto, deretter ut i strømmen hvor harren brått kunne lugge til seg flua. Vi skratta og drakk cola, røykte og prata gjennom den blå eksosen fra Evinruden, prat som stanset når otersena klemte til mot valne hender. Hjemme skrubba jeg fingrene under springen til de maura, satte meg med Leicaen og falt i søvn.

Nå gikk jeg oppover potetåkrene. Nedenfor trådte gården fram gjennom disen. Utelampa på tømmerhuset skinte, jeg så på fjøset og redskapshusene. Så gikk jeg videre, inn mot flammebjørkene.

I barneårene var jeg redd for å gå opp hit. Jeg hørte smell herfra om våren, som om noen skjøt med hagle. Bestefar hørte det samme, rettet seg og så innover skogen.

«Det er jerna til bror min som ryker,» sa han og bøyde seg ned igjen mot det han drev med.

Aldri før hadde jeg hørt ham si ordet bror. Senere fant jeg ut at han het Einar, og at det var uvennskap mellom dem. De sto på hver sin side under krigen. Bestefar dro til Østfronten og Einar til Shetland. Stort mer ble ikke sagt, bare småting Alma nevnte, som kommentaren da stuebordet ble ripa opp. Det var bare noe Einar lagde, var ordene slik de kom, og da jeg spurte, sa Alma at han var møbelsnekker, hadde arbeidet i Paris på 30-tallet, og ble drept i 1944.

Et snekkerverksted var igjen etter ham. Det sto litt for seg selv, ei rødflasset, avlang stue. Vinduene var gjenstøvet innenfra, og det var den eneste bygningen hvor ugresset vokste vilt rundt grunnmuren. Men den gangen, da dette var nytt for meg, spurte jeg ikke etter Einar, bare hva bestefar mente med jerna.

«Bror min satte jernringer rundt trærne,» sa han. «De er rustne nå. På denne årstida stiger sevja. Trærne vokser. Smellene du hører, er bjørka som sprenger seg fri.»

Jeg kunne ikke begripe hvorfor Einar ville plage trærne.

«Hold deg unna den skogen,» sa bestefar. «Kan hende fyker det splinter. Og er det noe du ikke vil se, er det jernsplinter som fyker.»

Så fikk han det blikket han bare sjelden hadde, det som støkket meg og samtidig tappet meg for medynk, og som jeg skjønte var et hint bakover til krigen. Ofte angret han seg, slik at blikket ble fulgt av et fremmed oppsyn, et som var mildt og litt usikkert, og etterpå kunne han brått stige ned fra traktoren og spørre hva jeg ønsket meg til middag.

Jeg sa at jeg var glad trær ikke kunne rope når de hadde vondt, for ellers ville jeg aldri fått sove, siden vinduet på rommet mitt vendte mot en hel skog som skrek. Men jeg sa det bare så bestefar skulle være fornøyd med meg. Jeg spurte ikke engang hvorfor Einar hadde spent jernbånd rundt trærne.

Så leste jeg Det hendte 1971, og i de lange timene da jeg var sint uten å skjønne hvorfor, kom jeg liksom på lag med Einar fordi han hadde vært uvenner med bestefar. Rett etter det første tordenværet, tida da sevja begynte å gå, lå jeg og ventet på smellene fra bjørkeskogen. Og en natt var det som jeg ville se Einar. Jeg krøp opp fra senga, listet meg forbi bestefars soverom og dro på meg klær jeg hadde gjemt nede i gangen. Sprang mot skogen, mens jeg kastet blikk bakover for å se om det kom lys i vinduet.

Bakken var rå av regnvær. Månen var stor og tegnet lange skygger når jeg gikk. Høyt oppe i lia skimtet jeg grønt løvverk som brøt med granbaret fra skogen omkring. Da jeg nærmet meg, huket jeg meg ned. Underskogen var tett og penslet meg med dogg.

Så var jeg inne mellom bjørkestammene. Rundt alle trærne hadde han spent vidjer. Flate, rustne jernbånd som presset seg mot den hvite neveren, mens et hav av grønne blader rislet i trekronene høyt oppe. Skogteigen var stor, og sikkert hundre bjørker hadde jernbånd. Fem–seks på hvert tre, i forskjellig høyde. Han måtte ha brukt stige og satt dem på. Båndene var ment å bli justert etter som trærne vokste, for det satt lange strammeskruer med digre vingemuttere i endene. Men han ble altså skutt i 1944 og vendte aldri tilbake for å løsne dem. De fleste var rustet i stykker og hang slapt fra stammene, noen var innvokst i treet, andre hadde falt av og stakk opp fra skogbunnen.

Hvorfor plaget han trærne? Jeg sto lenge den natta, mellom hvite stammer som lignet en uendelighet av flaggstenger, og øvde inn en harme mot en mann som var død, en harme som jeg snart forkastet fordi jeg skjønte at jeg bare etterlignet bestefar.

Da lød et smell bak meg. Jeg beinfløy nedover mot gården, i det samme tråkket jeg hadde lagd på vei opp, og da jeg kom under dyna igjen, lå jeg bare og pustet fort, og jeg måtte gjøre noe jeg ikke hadde gjort på årevis, jeg smøg meg inn på soverommet til bestefar og la meg i garderobeskapet hans, stirret opp i skjortene og buksene som hang fra kleshengerne.

Jeg var redd, virkelig redd. Smellet i skogen hadde vekket noe i meg, en gjennomtrengende frykt og et minne som beveget seg i dypet. Syntes å høre stemmer langt unna. Deretter, midt i det uklare og farlige, en erindring om en lekehund, så tydelig at jeg lurte på om den var fantasert fram. Den var av tre, hadde hengeører og kunne nikke og logre.

Men var minnet riktig, eller bare et ønske jeg kjælte for? Noen lekehund hadde jeg aldri hatt. Kanskje hadde den tilhørt noen vi besøkte, slik at jeg blanda sammen minnene. For også vi hadde vel vært steder. Besøkt folk.

Vært normale før vi døde.

Dagen etter stilte jeg sløydlæreren et spørsmål. Han sopte skinnforkleet rent for høvelspon og sa: «Flammebjørk? Det fineste snekkermaterialet her til lands. Kommer fra trær som er skadd. Mønsteret blir til når treet doktorerer seg sjøl.»

Det var uttrykket hans. Doktorerer.

Jeg hadde aldri hørt sløydlæreren snakke slik. Som regel prata han bare om hvor viktig det var at vi sparte på materialene, at vi måtte ta enda bedre mål. Nå forsvant han inn på et kott og kom tilbake med en liten skapdør som skimret gyllent. Mønsteret slynget seg og lagde skyggespill og svarte fasetter mot det lysende, ravgule treverket.

«Det du ser, er arr,» sa han. «Treet må kapsle inn skaden og vokse videre. Årringene finner seg omveier. Strekker seg over såret. Mønsteret er uberegnelig. Først når du sager materialer av treet, kan du se hvordan det blir.»

Jeg var god i sløyd, kunne lage skjøter uten gliper og skjære små ansikter på frihånd. «Snekringa sitter i slekta,» sa han ettertenksomt, og jeg kjente noe nappe i meg, et bånd som ikke endte på Hirifjell, men utenfor.

Jeg var stadig tilbake i skogen, men sa aldri at jeg gikk dit. Satt der og så på Einars trær i fangelenker. Det ble mitt og Einars sted, og når jeg krangla med bestefar, var jeg rask til å se for meg Einar. At han kom ned fra flammebjørkskogen og talte min sak. Jeg satt der oppe og så fuglene, hørte løvet rasle. Fantaserte fram forklaringer på hva som kunne ha foregått i Frankrike. At mor og far var i live der nede. At jeg var blitt forbyttet med en annen unge og plassert her. At jeg var smitta av en farlig sjukdom, en som mor og far ikke orket å se slå ut i full blomst.

Senere avlivet jeg mine egne løgner én for én. I årene som kom, ble smellene færre, de fleste vidjene ga etter for trærne og revnet, og gradvis forsvant vrangsynene.

Bestefar skydde skogteigen. Det ville vært naturlig om han felte trærne til fyringsved; holdt skogen tynna og pen, men han nærmet seg den aldri, og han gjorde det forståelig at han også mislikte tanken på at jeg skulle gå inn med saga.

Men en gang skjedde noe som jeg ikke kunne forklare før mange år senere. Natta før tiårsdagen min hadde jeg våknet av leven, og jeg sto opp og gikk bortover gangen. Nede hørte jeg bestefar, han var sint, og sa noe jeg ikke hørte ordrett, men som enten var det vil jeg ikke plages med eller la ham slippe å plages med det. Resten kokte sammen i et hatsk utbrudd, og da jeg hørte ham i trappa, skyndte jeg meg inn på rommet.

Fra vinduet så jeg en fremmed bil, hørte motordur og stemmer. Så vendte bilen om, og baklysene tegnet røde striper da den dro.

Om morgenen sa bestefar at det hadde vært omstreifere på døra, noen som maste om urimelig mye hjelp midt på natta. På kjøkkenbordet sto ei bløtkake og mat for to dager på setra. Det var ment som en overraskelse at vi skulle feire bursdagen min der.

Men på turen opp fikk jeg bare følelsen av at bestefar og Alma var redde for å forsnakke seg, og om natta drømte jeg at jeg sto midt i en ring av folk som skratta av noe som sto skrevet bakpå ryggen min, men at jeg ikke fikk vrengt jakka av og sett hva.

Et par dager etter bursdagen gikk jeg opp til skogen som vanlig. Men da jeg kom inn mellom stammene, kjentes stedet forstyrret, nesten hjemsøkt. Så fikk jeg se stubbene. Fire trær var felt og kvista. Sagflisa var gul og fersk, snittflatene blødde sevje, og fluene summet omkring.

Jeg stilte meg på kne og lot sagflisa renne gjennom hendene. Storkornet og rund, fra ei grovtannet buesag. Kvistene som lå igjen tegnet silhuetter av stammene, og på avstanden mellom flishaugene så jeg at trærne var kappet i lengder på to meter. I gresset kunne jeg se sporene etter stokkene, de var slept fram til en skråning og rullet nedover mot fylkesveien. Tjuvhogst til ved var det ikke, for andre trær sto nærmere veien. Den som hadde vært der, hadde visst hva han gikk etter.

NÅ VAR JEG ALTSÅ HER IGJEN, denne gang med Leicaen i neven, inne blant de høye, hvite søylene av bjørkestammer med rustne bånd. Noen hadde sprengt seg fri siden jeg var her sist, andre hadde gitt opp kampen mot vidjene og latt dem gro fast. Jeg skiftet plassering, studerte retningen skyggene falt, lette med øynene til jeg fant motivet.

Sola kom. Jeg la meg på ryggen og så oppover. Gjennom vidvinkelen så jeg stammene strekke seg til himmels. Det ville bli godt. Det jeg så, var det samme som jeg ønsket å se. Bladverket, skylaget, stammene og fremmedelementet, jernet, det som skulle gjøre dette til et fotografi og ikke et bilde.

Lukkergardina ga fra seg sitt korte hvisk, slik Leicaen gjør når den fanger noe som er nå og lar det bli noe som har vært.

Jeg reiste meg, klemte fingeren mot en splintret jernvidje. Suttet i meg bloddråpen og gikk ned mot Hirifjell.

Han satt ikke ved kjøkkenbordet. Det var det første jeg så.

For bestefar skulle jo sitte der, i den mørkeblå arbeidsgenseren, med stekte egg på komfyren, to kaffekopper på bordet, og gløtte opp fra gårsdagens Lillehammer Tilskuer. Han skulle sitte der, like stødig som tømmerveggene bak seg, og brette sammen avisa når jeg kom inn.

Men bordet sto fortsatt dekket til middag. Vannet i mugga var grått av luftbobler. Ertene i skåla var rynket. I stekepanna lå to uttørka wienerschnitzler.

Sakte gikk jeg inn i stua.

Han lå under det samme pleddet, med føttene oppå avisa. Jeg stoppet midt på gulvet og tenkte: Nå begynner det.

For bestefar lå på divanen, og bestefar sov ikke.