Bjørn Olav Nordahl

Nesten til stede

Roman

Til alle som ikke fikk det til

You can waste a whole lifetime

Trying to be

What you think is expected of you

But you’ll never be free

  «GONE FISHING», CHRIS REA

Prolog

Det var alltid noe med lukter. Hadde vært sånn bestandig. De satte seg fast, blei der og framkalte bilder og minner.

Han visste at også denne lukta kom til å sette seg fast. Han sto i halvmørket og snuste inn draget i lufta. Det hang en egen dunst under taket.

Ny maling.

Men den nystrøkne lukta klarte ikke å dekke over de eldre og mer etablerte, bare blanda seg med dem og gikk opp i en høyere enhet.

Han skilte luktene fra hverandre. Det var to andre.

Skurepulver. Kanskje rød ATA.

Og gammel, sur svette.

Svette fra guttekropper.

Han samla alle tre odørene i ett ord. Det ga seg selv.

Innestengt.

Han kikka på veggene, strøyk fingrene langs den ferske malinga. Noen hadde forsøkt å dekke over gamle synder. Hullene og ripene i murpussen kunne de likevel ikke gjøre noe med; der holdt det ikke med litt rask kosmetikk.

De mørkeblå gulvflisene var løsna her og der. Noen av lyspærene hadde takka for seg. Det gjorde at korridoren konstant befant seg i skumringstimen.

Nå var han altså her. Ingen vei tilbake.

Han kikka ut gjennom vinduet. Han befant seg i en hestesko av rød murstein. Solid. Urokkelig. En bygning som helt sikkert ikke kom til å gi seg med det første. I alle fall ikke før Jesus kom igjen.

Han tenkte at disse murblokkene var lagd for å holde noen inne. Og andre ute.

Han var innafor.

Men var han én av dem?

Han snudde seg mot veggen, så på oppslagstavla som hang der. Ei lang liste med navn var festa til tavla med knappenåler. Han lot fingeren følge kolonna nedover. 63 gutter til sammen. Han gjentok øvelsen, lot fingeren skli langsomt nedover arket. Stoppa litt nedenfor midten. Der var han. Nummer 38.

Han så på det andre oppslaget. Det var et rutenett, en opptegning av et forsamlingslokale. Plakaten forkynte at det het «Aula». Rutenettet var delt i to. Han hørte til på venstre side, nærmest den digre eplehagen. Han løfta handa igjen. Fulgte rutene til han kom til plassen sin. Nummer 38 der også. Ganske langt fram i aulaen. Kanskje ikke så rart, siden han var ny, en fersking.

Det gikk i døra.

– Der har vi deg, ja. Nummer 38.

Den eldre gutten nikka mot tavla og så på ham med ei mine som var vanskelig å tolke. Litt overlegen. En som kunne fasitsvarene.

– Hvor lenge skal du være her?

– Det blir vel fire år, hvis alt går etter skjema.

Den eldre gutten nikka igjen.

– Du får bare venne deg til det. Du kommer til å være nummer 38 de neste fire åra. Sånn er det bare.

Veteranen forvant.

Han lente panna mot den kjølige veggen.

Sånn var det bare.

Del 1

Betongparadiset

1

De var to som holdt og én som slo.

Dumpe slag av knyttneve mot bomull og hud.

Bjørnar lå på ryggen med hodet vrengt over skrenten så han kunne se hele byen opp ned. Bruene, fabrikkpipene, åsene.

Her kommer jeg alltid til å bo, tenkte han.

Den hvite celluloserøyken, bilhavna, fjorden, flomlysmastene på Marienlyst Stadion. Alt dansa foran øya hans i en merkelig, rykkvis rytme i takt med at hodet hans blei slengt fra side til side.

Smakk. Klask. Åpen hand nå. Midt i trynet.

De forsiktig høstgule åsene speila seg i den møkkete elva der den rant med sine dasskaker og gulbrune papirstrimler i vannflata. Kaiene med de gribbeaktige kranene, de digre haugene med svovelkis, Slippen med et halvbygd skrog.

Alt sammen var opp ned.

Skistadbygget hang der i løse lufta, som et hjemmesnekra legotårn, stygt og ubeskjedent. Bilene på den sinnssjukt lange motorveibrua.

Opp ned.

Jeg er ikke normal, sa han til seg selv.

– Uhmmmmf.

Han kneip leppene sammen og bøyde knærne da det neste slaget kom.

Henki var god til å slå der det gjorde vondest og syntes minst. Kjellik og Gærne-Tor holdt armene så det skulle bli lettere for kompisen deres å treffe reint og presist i magen. Han kjente kvalmen komme.

– Ta den, din jesusjævel! Hælvetes lørdagsfaen.

Bjørnar klarte ikke å holde igjen skriket da kneet traff ham midt i balla. Den varianten var ny.

– Inni hælvetes forpulte kjerke-vrengpikk.

Det var den verste av dem alle. Vrengpikk.

Henki lente seg fram og hveste inn i øret hans så ikke de andre skulle høre det.

– Så du måtte skåre de måla akkurat i dag, hæ. Fordømte kjerringmål.

Ny knyttneve. Denne gangen litt på sida av magen. Nyrene eller noe sånt.

– Uhmmmf.

Bjørnar klarte å knipe igjen munnen. Best av alt, han klarte å skjule smilet som kom krypende under smerten.

Stort sett var det aldri tvil om hvorfor Henki banka ham opp. Bjørnar hadde alt. Kirke, lørdag, Jesus, kosthold. Ja, og så det der med …

Men i dag var slagene annerledes, råere, villere. Ikke så kontrollerte som når Henki bare skulle ha det litt moro. Bjørnar skjønte hvorfor. Og innerst inne lurte han på om det hadde vært verd festen.

De hadde hatt dobbelttime i gym i de to siste. Gymlæreren var borte på grunn av begravelse. Sleiken var vikar og dermed blei det utegym, fotballkamp mellom A- og B-klassen, på stor bane. Og selvfølgelig hadde Jåkken vært der. Jåkken var trener for småguttekretslaget og hadde det med å dukke opp på de merkeligste tider og steder hver gang en ball begynte å røre seg. Akkurat nå var han i gang med å finsikte høstens kretslag.

– Jåkken er her. På tide å hente fram litt godterier fra påsan, hadde Vepsen kommentert mens han satte på seg den knallgule capsen. Ingen andre enn Vepsen ville ha turt å bruke en sånn caps; han var den beste småguttekeeperen i byen.

– Og du, Jesusbarn, sa han og pekte på Bjørnar. – I dag er det på tide å legge vekk den dårlige førstetøtsjen og skåre noen gåller på A-gutta.

Det var i grunnen greit at Vepsen kalte han for Jesusbarn.

Under oppvarminga hadde Sleiken kommet joggende bort til ham, med fløyta rundt halsen og noen digre svettedråper dirrende i hårtusten.

– Et lite tips, sa Sleiken. – Jeg veit at du er rask. Ikke bry deg om at du har en dårlig førsteberøring. Du må satse på farta di. Snu nesa mot målet til motstanderen. Bare ligg helt på offsidegrensa og lukt på stikkere.

Et kort nikk, deretter skar Sleiken bort til Loppa som spilte sentralt på midten for B-klassen. Et par kjappe beskjeder og så rett til midtsirkelen for å blåse i gang kampen.

Bjørnar rakk ikke å tenke underveis. Men etterpå virka det som om han hadde hatt helterollen i en av disse kinofilmene han bare hadde hørt om, men aldri fikk lov til å se. I første omgang skåra han to. Det var jubelrop og huiing fra klassekameratene, dunking i ryggen og vennlige klaps i bakhodet.

Så hadde han lagt på til 3–0 før det var gått fem minutter etter pausen. Hat trick. Det var latterlig enkelt. Bjørnar la seg bare rett i ryggen på Kjellik som spilte midtstopper for A-klassen. Kjellik var svær og sterk. Han kunne alle de skitne triksa som ikke syntes, men bare virka. Men han var ikke spesielt kjapp. For Bjørnar var det i grunnen bare å rykke akkurat i tide når Loppa slo ballen fra midtbanen, deretter beine det han var god for. Timingen kom plutselig helt naturlig. Ikke noe tenking, bare full fres mot sekstenmeteren og deretter tuppe ballen i mål. Rart han ikke hadde gjort det slik før, han som hadde 7,7 på sekstimeteren.

– Kjerringmål, hørte han Henki kommentere. Henki var sønnen til oppmannen på Skiolds småguttelag, kaptein selvfølgelig, og vanligvis sikker på kretslaget.

Jåkken sto på sidelinja og noterte i den vesle boka si. At Vepsen var inne på kretslaget, var sikkert som Skoger Sparebank. Verre med Henki.

– Uhmmmf.

Denne gangen traff slaget rett under ribbeina.

– Hvis jeg ikke kommer med på kretslaget, skal jeg drepe deg, din jøde.

Henki var kølsvart i øya.

– Trur du ikke det holder nå, Henki? Gærne-Tor var i ferd med å slippe grepet om Bjørnars arm.

– Jeg bestemmer vel for faen sjøl når denne Jesus-rævslikker’n har fått dosa si. Men vi kan vel si at det holder. For i dag.

De forsvant enda raskere enn de var kommet. Bjørnar vrei seg rundt på magen og blei liggende og se oppover mot sentrum.

Bruene.

Han elska bruene. Strømsøbrua, Holmenbrua, jernbanebrua, bybrua, og hvis han strakte hals, kunne han så vidt skimte Landfalløybrua, i alle fall trodde han det. Og så var det den lange motorveibrua. Den skar over byens ansikt som et gammalt arr som aldri kom til å forsvinne.

Denne byen er så stygg at den er pen, tenkte Bjørnar.

Selv var han langt fra noe å rope hurra for, følte han. Innsiden var verst. Faktisk enda verre enn det kvisete trynet hans.

Han samla sammen sekk og gympose, børsta det grøvste av klærne og vendte blikket den andre veien. Blokkene på Berget lå der som en egen liten by, hogd inn i en myk ås, asfaltert og sementert – med en og annen furu etterlatt som et grønt alibi.

Jeg er en B-utgave, tenkte han da han gikk inn i oppgangen sin. Går i B-klassen, speller på B-laget, bor i B-oppgangen, heter Bjørnar. B for bortkasta, bortgjemt, bortafor. B som b-sida på en singel, B som brakkvannet i Drammenselva. Ikke skikkelig salt, ikke skikkelig ferskvann. Bare brakk. Midt imellom alt og ingenting.

Han kikka på de metallgrønne postkassene idet ytterdøra smekka i bak ham. Kunne alle navna, kjente alle ansiktene som eide dem. Fire etasjer veldig konsentrert nærmiljø. Han fomla fram nøkkelen som hang i ei snor rundt halsen.

Det er fordelen med å være nøkkelbarn; ingen oppdager at du får tyn på skoleveien, tenkte han.

Han skulle akkurat til å sette seg ned med den nyeste biblioteksboka for å suge maks ut av aleinetida, da det ringte på.

Faen heller.

Der sklei han utpå igjen. Banning var ikke bra. Banning var synd. Banning førte til at Gud Fader, Jesus og alle englene gråt i sin høye himmel og blei forstyrra i korsangen og harpespellet.

Sorry, sa han halvhøyt og beit seg i leppa.

Utafor døra sto selveste fru Nordgård, fra leiligheten over. Herr og fru Nordgård hadde krystallkrone i taket og vegg-til-vegg-tepper.

– Telefon til deg.

Fru Nordgård snudde på hælen og stabba opp trappa til andre. Bjørnar fulgte etter som i søvne. Far mente det var sløsing med penger å ha hjemmetelefon. Bruk kiosken, pleide han å si. Det var bare mor som fikk telefoner. Det var bare når det var noe viktig i forbindelse med kirka at det blei tatt kontakt via televerket.

– Inne på soverommet, pekte fru Nordgård.

Han løfta det lysegrå røret og satte det mot øret.

– Ha-hallo?

– Hallo, Bjørnar. Det er fotballtrener Halvorsen.

– Å ja. Hei, trener. Åssen visste du at …?

– Jeg har mine kontakter.

Halvorsen var akkurat like kontant som han pleide. Det var det Bjørnar likte med ham. Aldri noe tull. Det var derfor Bjørnar hadde bytta klubb, fra Skiold til Drafn, for å slippe faren til Henki som herja med Skiolds småguttelag som om han dreiv en mellomstor bedrift. Halvorsen var himmelen i forhold.

– Jeg hadde tenkt at jeg skulle flytte deg opp på førstelaget i neste kamp. Vi har fått noen skader, og jeg syns du har vært veldig lovende i det siste.

– Me-men, jeg tru’kke jeg er bra nok til det …

– Nei vel.

– Litt dårlig førstetøtsj, veit du. Pa-passer best på B-laget.

– Det er det vel jeg som vurderer.

Og så kom det.

– Vi har Vestfossen borte på lørdag. Da regner jeg med at du er klar.

Bjørnar kjente at alt sto stille. Dette er straffa, tenkte han. For at jeg banner. For at jeg har spist fleskepølser. For at jeg ikke er rede når Jesus kommer igjen.

– Nå-når sa du at det var?

– På lørdag.

– Sorry. Veldig sorry, Halvorsen, men jeg kan’ke på lørdag.

– Ikke?

– Nei. Det gå’kke. Passer ikke … på en måte … Det er noe familiegreier.

– Hm. Det var jo synd. Veldig synd. Men vi sees vel på trening i kveld, da?

Bjørnar hadde ikke før kommet innafor sin egen dør, så kjente han at det måtte ut.

– Hælvete! Faen!

Det fikk ikke hjelpe. Han var nådeløst fortapt likevel.

– Faen. Faen. Faen. Den hælvetes lørdagen.

2

– Konsentrer deg nå.

Stemmen til mor var lav, men kvass. Han kvapp til og nappa øya bort fra tv-skjermen.

Gud hadde satt av én dag i uka til hellighold. Den begynte når sola gikk ned fredag kveld. I dag fortalte den lille tabellen i Evangelisk Tidsskrift at sabbaten begynte klokka 19.57.

Hviledag mot Detektime. Det hadde endt med det vanlige kompromisset. Far hadde tv-en på lavt volum, mens Bjørnar og mor satt ved spisebordet i den andre enden av stua og gikk gjennom sabbatsskoleleksa.

Mor satt med ei brun bok med gullskrift utapå. Evangelisk Tidsskrift. Bibelstudier for de voksne i kirka. Hun slo opp i bibelen med jevne mellomrom og noterte svar og stikkord inne i gullskriftboka. Bjørnar satt med juniorleksa. Denne høsten holdt tenåringene på med «Fortellingen om Ellen G. White», et studieopplegg over 36 lørdager.

Lengre enn en fotballsesong.

Ellen G. White var profet. Hun visste hvordan det kom til å gå. Med verden, dommen, himmelen og evigheten. I kirka gikk søster White under navnet «Profetiens Ånd». Hun hadde skrevet en haug med bøker som fortalte hvordan de skulle oppføre seg, og ganske mye om hvordan det gikk hvis de ikke oppførte seg.

I kirka, tenkte Bjørnar, med et skråblikk mot tv-en, der går hele opplegget ut på å misjonere. Du må fortelle hver bidige sjel du møter at endetiden er kommet, at nådedøra snart blir stengt, og at snart, veldig snart, kommer Gud til ditt navn i den digre boka si.

Gå ut i all verden og gjør folk til disipler. Befalingen murra i bakhodet hans støtt. Men nei. Han turte ikke å snakke om det i oppgangen i blokka engang. På en måte hadde det vært lettere ute i verden et sted. I Afrika, hvor det bare var sultne, spedalske negere, kunne han sikkert ha misjonert. Der hvor ingen visste at han var Bjørnar i 18b, første etasje til høyre.

Ikke en eneste fordømt pustende kropp i hele Drammen skulle noen gang få møte misjonær Bjørnar Nergård. Noen ganger hata han hele kirka, og alt som fulgte med.

Men om kvelden når han lå under dyna, kom den ene tanken som var så plagsom at han sleit med å få sove. Den ene tanken som skar skarpere enn noen kniv.

Tenk om de har rett. Tenk om det er sant det som står i gullskriftboka.

– Konsentrer deg, sa jeg.

Mor var kjøligere nå.

Bjørnar slapp den tyske detektiven Lobster med øya nok en gang. Han var bare sånn passe interessert i en skjeggete tysker på nesten to meter som stort sett lå i senga, spiste uante mengder mat og løste mordmysterier. Det var noe annet hvis det hadde vært politietterforskeren Kojak. Eller Baretta. Selv mor måtte innrømme at Baretta var kjekk. Hun hadde faktisk sett litt på en episode i slutten av juni. Men om sommeren gikk ikke sola ned før klokka var nesten ti på kvelden.

– Kan du ikke skru ned lyden? Mor henvendte seg til far med en oppgitt stemme.

– Har allerede gjort det. Dessuten skjønner jeg ikke hvorfor gutten ikke kan se på dette her. Det er jo helt uskyldig.

– Du vet hva dette handler om. Prinsipper. Skru ned litt, er du snill.

Far bøyde seg resignert fram og justerte lyden.

Bjørnar forsøkte å fokusere på leksa. Skrev litt i margen. Understreka det han trodde var viktig. Han var på A-laget i teori. Hvis han bare kunne tatt med seg lekseheftet sitt på dommens dag og vist Gud alle understrekningene han hadde gjort med gul tusjpenn og så kunne skjære klar, hadde det vært enkel match. Han lagde flere fine, tjukke, gule streker. Utropstegn. Helt sikkert på de riktige stedene. Bibelhenvisninger med sirlig skrift. Ganske proft. Men så enkelt var det nok ikke å lure Gud. Det skulle vel ikke være lett å få lov til å spasere rett ut på himmelens gater av gull, bade i glasshavet og synge i det hellige koret med de 144 000 superfrelste.

I dag handla leksa om «Den undersøkende dom». Bjørnar kjente at det gikk kaldt nedover ryggen når han leste de tre ordene.

Året 1844 var viktig. 1844 var året da Gud entra det aller helligste i den himmelske helligdom for å åpne bøkene og granske alle listene sine. Gud hadde lister med navn og lange remser med små, mellomstore og digre synder notert utafor hvert navn. Alt sammen var samla i enorme arkivbøker. Gud granska arkivene sine temmelig inngående. Nå hadde han holdt på med Den undersøkende dom i nesten 150 år.

Han bladde om og leste slutten av denne lørdagens juniorlekse: «Også vi burde være veldig forsiktige med hva slags liv vi lever hver dag, for den undersøkende dommen pågår fremdeles, og vi vet ikke akkurat når Gud kommer til vårt navn og skal dømme oss etter det som står i bøkene.»

Han lukka øya forsiktig. Når ville Gud komme til hans navn? Og hva hadde han notert opp av synder og dritt på Bjørnar Nergård, snart 14 år?

Han kikka på teksten som brant mot ham fra lekseheftet. Først en advarsel: «La oss se på noe av det vi bør være forsiktig med.» Deretter flere punkter. «Hva vi gjør.» «Hva vi sier.» «Hva vi ser på TV.» «Hva slags musikk vi hører på.» Og så til slutt det uunngåelige. «Hvordan vi holder sabbaten.»

Han trakk pusten djupt og klappa lekseheftet fort sammen.

– Trur jeg går og legger meg, jeg.

Mor bare kikka opp fra bibelstudiene og nikka.

– Aftenbønn?

– Tar’n sjøl.

Far var nesten inne i tv-skjermen og mumla bare et utydelig godnatt.

Bjørnar blei liggende under dyna og dirre. Han stirra på gardinene som mor hadde sydd med stoff fra fabrikkutsalget til Solberg Spinneri. De blafra og kasta lange, uformelige skygger inn over senga hans. Klumpen i magen gjorde ham kvalm. Tenk om. Når kom Gud til hans navn? Han sukka mot det bomullsmyke dynetrekket.

3

Selv om han ikke skulle ut med avisene denne morgenen, våkna han klokka halv fire av gammel vane. Mor mente at han godt kunne gå med aviser. Det var bare sunt å tjene egne penger så lenge han huska på å betale tiende av hver månedslønn. Pengene la han i en egen, gul spesialkonvolutt, tok den med seg i kirka og dytta den ned i Guds egen postkasse som var merka «Tiende».

Men mor var helt urokkelig på én ting, uansett hvor mye han betalte i tiende. Hver lørdag måtte han ha vikar.

Han hørte vikaren subbe forbi kvart på fire. Deretter blei det å ligge og vri seg og halvsove fram til mor annonserte penskjorte og kløbukse med press. Dusjen var unnagjort før solnedgang dagen i forveien. Man skulle ikke bry Gud med å vaske håret på sabbaten.

Etter frokost sneik han seg rundt hjørnet på blokka i god avstand til mor som trippa ivrig av gårde med sabbatsnesa i sky.

– Morn, Jesusbarn. Kledd deg opp noe helt sanseløst, ser jeg.

Vepsen var ok. Han skjønte tegninga på en måte. Ikke så rart siden de gikk i samme klasse og alltid hadde gjort det. De tre første åra på barneskolen hadde det til og med vært undervisning på lørdag. Bjørnar fikk ikke gå på skolen den dagen. Han var «fritatt fra skolegang», som det het. For å holde hviledagen hellig.

– Kjerka, nikka Vepsen forståelsesfullt.

– Mmm. Du, ’a?

– By’n. Tar bussen om fem minutter.

Vepsen senka stemmen.

– Har møtt ei dame med de muggene …

Vepsen gjorde et par håndbevegelser over brystkassa. – Må stikke, jeg. Mora mi venter. Eh … lykke til, da.

Vepsen hilste med to fingrer til lueskyggen.

Han satt i juniorklassen oppe i tårnværelset og betrakta de andre i gruppa.

Brune bukser, gule skjorter, hjemmestrikka vester med oransje og grønne border. Bea hadde på seg en hekla poncho som tanta hennes i Berlevåg hadde sendt til bursdagen. Hilde hadde overbitt og en bleikrosa bluse som stramma over puppene. Fuglegutta satt i hver sin gråblå ullkofte med elg som motiv i sabbatsantrekket.

Mens førstelaget varma opp i Vestfossen, satt de på snorrett linje og leste skriftsteder og stavra seg gjennom avsnitt med tidlig menighetshistorie. Det handla nok en gang om det fabelaktige året 1844 da Jesus ifølge regnestykket egentlig skulle ha kommet tilbake til jorda for å hente til seg alle de rettferdige. Noe han ikke hadde gjort. Men de tidlige adventistene hadde kommet på noe som var nesten enda bedre. Den undersøkende dom var i gang.

Bjørnar lagde en skisse til en filmplakat inne i hodet sitt. «Filmen du aldri vil glemme: Den undersøkende dom» i flammende skrift. Deretter bildet av et digert hvelv med hyllemeter på hyllemeter med arkivbøker. Englene som fløy rundt og henta fram stadig nye lister med navn. Midt i det hele satt Gud Fader sjæl med briller langt framme på nesa og en dirrende pekefinger mot hele verden. Og så underteksten: «Hvem vet når ditt navn kommer opp.»

Sabbatsskolelæreren var en eldre dame hvis fremste oppgave i livet var å ofre seg for de unge i menigheten. Nå kikka hun på ham med et granskende blikk.

– Kan du si oss noe om Profetiens Ånd, Bjørnar?

Han kjente at han blei rødflekkete, helt fra den skarpe skjortesnippen og opp til hårfestet. Så blei han redda av dette som han aldri kunne forklare, at kjeften hans reagerte før hodet.

– Nei, jeg tenkte bare at det er flott at Gud har gitt oss Ellen G. White slik at vi kan forstå den tida vi lever i.

Hvordan kunne han finne på å si noe slikt?

Læreren så på ham med ømhet i blikket.

– Hørte dere det? Hørte dere hva Bjørnar sa? Det er det alt handler om, dere. Å forstå den tiden vi lever i.

Etterpå, da juniorklassen var ferdig og de var på vei ned til gudstjenesten, blei han gående ved sida av Bea. Bea var mer utafor enn Bjørnar, hadde fått det i stereo, på en måte. Både lørdagskristen og adoptert fra Korea. De hadde vært en slags kjærester på slutten av barneskolen.

– Mente du det du sa? spurte Bea. De skeive, brune øya hennes var så digre og pene at Bjørnar kjente det sitre i kløbuksa.

– Hva da? sa han påtatt uforstående.

– Det om søster White, vel, din raring.

– Veit ikke, hviska Bjørnar. – Jeg veit egentlig ingenting.

4

Under gudstjenesten etterpå la pastor Melkersen ut om «Det lille horn» i profeten Daniels bok. Det var årstall, endetid og utregninger. Helt fra kong Nebukadnesar og fram til 1798. 2300 aftener og morgener. 1260 dager. Stjerneregnet i 1833. Jordskjelvet i Lisboa. Eller Lissabon, som enkelte eldre i menigheten pleide å si. Tegnene på at de levde i den siste tid, var mange. Bjørnar hadde ofte tenkt at kirka ikke var noe særlig for folk som var dårlige i matte. I alle fall ikke hvis du skulle klare å regne ut det viktigste i hele den vide verden. At dommens time var kommet, at enden var nær.

Han satt og så på de mørke, lukkede ansiktene.

Tenk om.

Tenk om det er sant.

Tenk om ditt navn er det neste på lista.

Noen av ansiktene hadde et rødglødende blikk. Det var som om en lenge innestengt lidenskap spruta ut av øya deres, særlig når pastor Melkersen svingte seg til de store høyder.

– Hva er det som gjør det mulig for den siste menighet å unnfly Satans snarer?

Melkersen lente seg over talerstolen og så utover de harde benkeradene.

– Det er dens standhaftighet. Og at den holder seg til den sanne lære.

Glinsende, småsvette ansikter nikka over slipsknuter og halstørklær i dempede farger. De mest ihuga la til et avmålt «amen» når pastor Melkersen gjorde den obligatoriske kunstpausen etter tiradene sine.

Bjørnar vrei seg på den glatte, brune stolen. Like ved satt Bea, helt rolig, med et batteri med tusjer og lagde ufattelig vakre tegninger av blomster, hus og hager. Det virka ikke som om hun var bekymra for endetiden i det hele tatt.

Fuglegutta satt med blyant og papir. De lagde skisser av likt og ulikt med vinger og fjær, og testa hverandre på navn og nebb. Fuglegutta var inne i en periode hvor de kom ganske ofte i kirka. Om våren var det annerledes. Da lå de i kamuflasjetelt hver eneste helg og kikka på orrfugl og tiur som spilte og kakla og para seg.

Dét var lov på en lørdag, tenkte Bjørnar.

Men ikke bortekamp i Vestfossen.

Iblant kasta Bjørnar blikket to benkerader bakover. Han kjente seg litt roligere når han fikk Ingeborg Olsens øyne i sine. Han hadde alltid kjent Ingeborg. Grått permanenthår. Nesten breiere enn hun var høy. Noen ganger lurte han på hvordan hun egentlig fikk de tjukke beina sine oppi de kristne damestøvlettene. Bjørnar hadde sittet ved sida av henne på nesten hver eneste gudstjeneste gjennom hele oppveksten. Ingeborg hadde mata ham med Malkyl og Tenor-pastiller så han skulle holde seg rolig på møtene. Hun sa sjelden mye. Bare la armen rundt ham og kalte ham for «gutten sin». Det å lene seg inntil Ingeborg var mykt, bløtt og trygt, til å sovne av, uten klump i magen.

Mor stilte opp og tok seg av Ingeborg når leddgikta herja. Mor var bra sånn. Tok seg av folk. Kjørte rundt i den grønne Bobla og besøkte de gamle. Skifta på sår, handla mat og tørka støv.

– Moren din er til velsignelse for veldig mange. Hun vil bare folks beste, pleide Ingeborg å si.

Han kvapp til da pastor Melkersen klemte til med et dundrende «amen». Han kikka på klokka. En time og 17 minutter. Bare så vidt slått av fjorårets tale om «Skjøgen Babylon».

– I endetiden er det bare ett sted man finner sannheten, tenkte Bjørnar og fant veien ut.

Lørdag ettermiddag var det tur på skauen som vanlig.

De hadde gått over Skimten, ned til Vakkertjern og videre ut på Tverråsen. Her var det så fint at Bjørnar kjente han blei blank i øya. Goliaten, Tverråsvannet, Nerdammen og Mellomdammen. Skogsvannene glitra mot dem. Marivann, Gravningen, Løken og Vrangen var skjult bak bølgende furukammer. Men han visste at de var der. Han var blitt gjeta rundt i området fra han kunne krabbe, kunne tjern og høydedrag på rams. Skrim, Jonsknuten og Norefjell i det fjerne.

– Fint, sa han bare.

Mor nikka.

Stemninga var såpass, tenkte Bjørnar, at nå kunne han stille et av de spørsmålene han hadde brent inne med så mange ganger.

Det med lørdagen.

Om hva som var tillatt og ikke tillatt.

En gang hadde han lurt på hvorfor ingen adventister kunne jobbe på lørdag. Bortsett fra de som jobba i helsevesenet, da. Dem var det mange av i kirka. Leger, fysioterapeuter og sjukepleiere. Helsearbeidere, likte de å kalle seg, hadde egen forening, egne helsekongresser. Helsebudskapet er menighetens høyre arm, pleide de å si. Helsearbeiderne hadde monopol på å bryte sabbatsbudet uten at det fikk alvorlige konsekvenser.

– Det er lov å gjøre godt på sabbaten. Derfor må vi noen ganger akseptere å jobbe på lørdager, hadde mor forklart sist gang temaet hadde vært oppe. Hun hadde minnet ham om at Jesus helbreda sjuke på hviledagen.

– Så de vil egentlig ikke jobbe på lørdager, til tross for feite helgevakttillegg og det hele? Far hadde stilt spørsmålet med et skeivt smil. – Pussig at de tar på seg så mange ekstravakter på lørdager, da, la han til.

Bjørnar tok mot til seg.

– Mor, hvorfor får Fuglegutta slippe å gå i kirka bare fordi dem ligger på skauen og kikker på orrfugl og tiur?

Mor kikka opp. Først litt forundra.

– Det handler ikke om å slippe, Bjørnar. Sabbaten er en lyst og en glede.

– Ja, men …

– Jeg tror Fuglegutta, som du kaller dem, har en helt egen opplevelse av å møte Gud i naturen. Det må vi ikke ta fra dem.

Etter det hadde han holdt munn. Tiurleik ved Eiksetra var selvsagt på et helt annet nivå. Man fikk ikke nærkontakt med Gud på en bortekamp i Vestfossen.

De strøyk ned langs Tverråsen, forbi Sportskapellet og Tverken. Akkurat da de passerte Steinkjerringa, kom spørsmålet:

– Hva slags planer har du for morgendagen, da, Bjørnar?

– Mor, da. Du veit vel hva jeg skal i morra.

Han kjente at han ikke orka den diskusjonen akkurat nå.

Først hadde hun sett litt uforstående på ham. Så hadde det lysna. Eller rettere sagt: Hun blei en anelse mørk i ansiktet. Men det glei over.

– Ja, ja. Du får bare gå, hvis det er så viktig for deg.

Det er viktig for meg, tenkte Bjørnar. Det er kjempeviktig.

5

Far tok lommeboka fram i langsom kino.

– Tre kroner, sa far, og slapp myntene ned i neven hans.

– Til dagens SIF-kamp, la han til med et lite smil.

Far sa alltid SIF. Ikke Strømsgodset, eller Godset, som var standard ute i gata. Far hadde vært på Godset-kamp én eneste gang. Det var da Hødd var i hovedserien. Hødd var fra hjembygda hans, Ulsteinvik.

Bjørnar blei aldri helt klok på det smilet som far brukte når han delte ut kamppengene. Var det sånn at han visste hvordan det var stelt? At det var en slags forståelse i smilet, og at det var greit, liksom? At både han og Bjørnar visste hvor de tre kronene havna?

– Ha det, skreik han, smelte igjen døra og tok hele trappa i ett jafs. Han blei stående foran sykkelstativet og gjøre alvorlige vurderinger. Den gamle skrabben til mor eller den nye Golden Flash-en?

I vår hadde sykkelen til Eple blitt rappa midt under kampen.

Bjørnar sukka, dro fram den gamle damesykkelen og stilte inn talla på kodelåsen. En-åtte-fire-fire. 1844. Mor var fullstendig hekta på det årstallet. Sykkelen het «Trygg».

– Hei, få opp farta, di sinke!

Ropet kom nede fra trafokiosken hvor gjengen allerede var samla.

Bjørnar kasta seg på sykkelen, tråkka på og skrensa opp foran de andre gutta.

– Godset er ikke et fotballag; det er en tilstand, hilste han.

Det var selvsagt Eple som hadde kommet på det uttrykket. Eple var sjefen i gata, ett år eldre enn Bjørnar og det nærmeste han noensinne ville komme en ordentlig kompis. Eple hadde et trillrundt, nokså digert hode, og veide nok litt mer enn gjennomsnittet i sin årsklasse.

De andre i gjengen sto og rykka i syklene som jaktbikkjer i halsbandet om høsten. Vepsen gliste som vanlig helt til øra, i dag med knallrød caps, maken til Inge Thuns.

Ved sida av hang Geniet, gatas smarting, med det halvlange, røde håret. Geniet var allerede på neste års pensum i matte. Deretter JP, med en breial, nyoppussa årgangsutgave av en DBS Crossmaster, lang, tofarga sal, feite knastedekk og tre gir på stanga. JP hadde pussa den opp fra bånn av, skaffa brukte deler og styla den med sjøllakkerte skjermer og kjedekasse. Til slutt Nagel, med et uvanlig misfornøyd uttrykk i trynet, til tross for at han hadde en ganske ny Apache mellom beina.

– Måtte nesten true’n til å bli med, sa Eple oppgitt.

– Det gå’kke an å mene at barmarkstrening i slalåmklubben er viktigere enn Godset-kamp. Vi er bare i slutten av august, fortsatte han.

Nagel så skrått opp.

– Godset har vært så dårlige i år at dem kommer tel å røkke ned. Står i avisa også.

– Ikke faen, sa Eple. – Godset kan’ke røkke ned; dem er byens stolthet. Dessuten slo dem Ham-Kam 3–1 på bortebane i forrige kamp.

– Ham-Kam. Veldig bra målestokk, snøfta Nagel.

Idet de skulle til å jage av gårde, blei de brått stående stive av ærefrykt. Kjell Henry runda trafokiosken. Kongen av langblokka. Over tjue år. Med skinnjakke, slengbukse, spisse sko og hårtust dinglende ned i panna. Og med den reima i armkroken!

– Fy faen, åssen får’n det tel, hviska Eple.

– Jeg trur hu blei kåra til Drammenspiken i fjor, hviska Bjørnar tilbake.

Vepsen brøyt magien.

– Dø, Kjell Henry, hva er’e som er trikset, ’a?

Bjørnar holdt pusten i skrekk og undring. Bare denne uhyrlige frekkheten, å snakke til Kjell Henry, det var som han hadde berørt den lokale bandguruen Jonas Fjeld. Eller Steinar Pettersen på Godset. Kjell Henry stoppa opp, myste på Vepsen og dro opp det djupe David Bowie-smilet.

– Trikset?

– Mmm.

Kjell Henry nikka langsomt og stilreint.

– Det gjelder å ha gøts, gutter.

Kjell Henry kasta på luggen. Deretter bøyde han seg fram til Vepsen og hviska noe i øret på’n, før han krenga videre bortover mot bussholdeplassen, med dama klistra inntil kroppen.

– Hva var det han hviska?

Det kom i kor.

– Sier e’kke.

– Hæ, skjerp deg ’a, Vepsen.

– Nei, sier e’kke.

– Kødder’u eller?

Indignasjonen blei avbrutt av Eple, som hadde kikka på klokka.

– Gutter, kampen!

De vrengte ut av Berget Borettslag og ned Gamle Kongevei. Bjørnar kjente det gode suget i magen nedover den første bakken. De hylte forbi huset til havnefogden og fikk et ørlite glimt av spiret på Tangen kirke før de la seg flate over sykkelstyrene. Det var søndag, det var hjemmekamp med Godset og det gikk farlig fort. Gjengen flekka over gamle E18 mens de brølte «Heia SIF». De strøyk forbi skraphandler O. Bergerud på Bangeløkka hvor lukta av metall og rust pirka i nesa, under motorveibrua, deretter langs meieriet og pausa ikke før Eple kommanderte holdt i nedkant av Bikkjestøkket. De kunne alt høre og kjenne trøkket fra Marienlyst, eller Marrer’n, som stadionet stort sett blei kalt. Dagens motstander var tabelltopp Brann. Storkamp.

– Ålreit, hvor mange er’e som skal jumpe?

Eple sveipa gjengen med granskende øyne.

– Alle?

Bjørnar kjente de tre kronestykkene brenne i lomma. Han visste at det var nå. Nå burde han velge side. Eller som pastor Paul pleide å uttrykke det med sørlandsdialekt: «Velg i dag hvem dere vil tjene.» Det handla om å stå opp for sannheten. Være et vitne. Som profeten Daniel i Bibelen. Eller Johannes Døperen. Det handla om å rope ut til en villfaren verden om hva som var rett og galt.

Men han sa ingenting.

– Bra. Alle skal jumpe, konkluderte Eple.

– Når vi jumper, betyr det at vi stjæler fra Godset? spurte Vepsen under den knallrøde capsen.

– Niks, kom det fra Geniet. – Det betyr bare at vi bruker penga på is i stedet for billetter. Men siden Godset driver issalget, støtter vi dem uansett.

– Vi må kjappe oss, fortsatte Eple. – To og to, rundt hele banen. Vi kan’ke gå samla. Han delte kjapt gjengen inn i tre grupper. Bjørnar havna sammen med Eple.

– Vi tar langsida mot treningsfeltet, bestemte Eple.

Stille i gata nå, de fleste sto i kø eller var alt innafor. Treningsfeltet var tomt, en svak eim av klor kom fra utebadet litt lenger borte. Gjerdet rundt Marienlyst hadde piggtråd øverst.

– Du drar opp nettingen, og så krabber jeg.

Bjørnar halte i nettingen av alle krefter, Eple trilla elegant under og var raskt på beina. Litt verre å dytte opp gjerdet fra innsida. Kameraten pressa det han var kar om.

– Kom igjen, Bjørnar. Kryp nå!

– Jakka mi sitter fast. Du må dytte hardere.

Han prøvde å grave seg djupere ned med bare nevene. Det svei i fingertuppene.

– Faen, det kommer noen.

Bak buskene hørte de skritt. Og en stemme.

– Hei, gutter. Hva …

Med en spjærende lyd var han på innsida og kravla seg på beina. Han kunne så vidt ane armen med det hvite vaktbindet som var på vei for å holde ham fast. Men han dukka på instinkt, finta til venstre og løp til høyre. Han kjente hvordan adrenalinet brant i kroppen da han spant over grusen i klokkesvingen og forsvant inn i folkemengden.

Gutta var allerede samla bak Brann-målet da han og Eple kom pesende fra hver sin kant. Bjørnar dro inn det velkjente draget i lufta. Det var en blanding av forventning, høstvåt gressmatte og buljonglukta fra pølsebua der reklameskiltet forkynte at «A. Braathen har go’e pølser».

Bjørnar snudde seg mot Eple.

– Åssen ser jakka ut?

– Høl. Omtrent sånn.

Eple holdt pekefingrene opp med minst ti centimeters mellomrom.

– Dritt. Nå blir mora mi forbanna.

Han kjente en begynnende kulde i magen. Hva skulle han si når han kom hjem?

Speakeren holdt på med lagoppstillinga. Nå kom han til nummer åtte på Godset.

Hiawatha.

Det klang andektig inni ham.

Han hadde vært hekta på Tor Henriksen fra den første Godset-kampen han fikk lov å gå på. Henriksen så annerledes ut enn de velstrigla stjernene som hadde vunnet både cup og serie og spilt europacup. Nedrulla strømper, trøya utapå kortbuksa og det skulderlange håret som var festa med pannebånd. Han var Drammens svar på George Best, ikke mer enn 16 år da han blei tatt opp på A-laget. Scora to mål i debutkampen mot Lyn. Etter det kunne han ikke gå på gata i Drammen uten å bli stoppa.

Det dro en liten bris over banen. Han kjente at det blafra i noe bak på jakkeryggen. Riften måtte være ganske diger. Hvorfor akkurat i dag, nå som han skulle være med på noe av det beste i hele verden? Men tanken varte ikke lenge, for Hiawatha hadde ballen. Han raida nedover høyresida med et driv og en fart som fikk Bjørnar til å grøsse. Det lyste og brant i blikket hans. Det lange, svarte håret flagra så det lå nesten parallelt med sidelinja.

Innkast nå. Ballen på hodet til Ingar P. Heading inn mot Branns femmeter. Der kom Hiawatha i lange kliv, heiv seg foran forsvaret og dunka ballen i krysset.

De skreik og jubla, og dro hele klokkesvingen med seg.

– Hiawatha! Hiawatha!

Nå reiste hele hovedtribunen seg. Bjørnar kjente i hele seg hvor intenst det var, gjengen, stadionet, samhørigheten.

De kunne bare sitte der med skriftstedene og profetiene sine, redde i blikket. De visste ingenting om Godset og Marrer’n, ingenting om Hiawatha, langt hår og skudd i vinkelen. Ingenting om sjokaladeis spist i scoringsrus.

– Faen, faaen, faaaen‼ Møkkaforsvar!

Eple skreik frustrasjonen sin ut mot den kveldsmørke himmelen. Det hadde ikke hjulpet at Godset hadde spilt mot elva i andre omgang. Heller ikke at Helge Karlsen skåra på straffe. Brann hadde vunnet 4–2.

Bjørnar kjente flenga i jakka som et langt skrubbsår i huden. Magen var bare blitt kaldere i takt med Branns skåringer og inntaket av Krone-Is.

– Lettere i fjor da Dokken kom rett fra Åssia og var ny. Nå hadd’n en bergensgamp i ryggen hele tida.

De analyserte og diskuterte i kjent stil. Geniet ville ha tettere markeringer. Nagel var om mulig enda muttere, JP sa noe om manglende teknikk, mens Bjørnar og Eple hadde sin evige diskusjon om Dokken kontra Hiawatha. I dag enda hissigere enn vanlig.

– Cool it, boys.

Vepsen var blitt innmari god i engelsk i det siste. Leste fotballbladene Shoot og Goal hver uke, klipte ut legendariske keepere og tapetserte gutterommet med Ray Clemence, Pat Jennings og Phil Parks.

– 4–2 var jævlig ufortjent, mente Eple da de trilla syklene oppover bakkene. Ingen gadd tråkke opp Gamle Kongevei etter nok et nederlag.

– Det går mot nedrykk. Har bare 15 poeng, jo. Og så har dem Rosenborg borte neste søndag. Nagel var nådeløs.

Etter det første målet hadde Bjørnar bare tenkt på to ting. Hølet i jakka og Hiawatha. Han hadde veksla mellom de to, i nitti samfulle minutter. Jakka var utvilsomt ødelagt, og Hiawatha var utvilsomt banens beste. Han løp, løp, løp. Finta, dribla, skjerma ballen som en gud. Det lange håret var klissvått da dommeren blåste av. Ikke hans skyld at det gikk til helvete. Likevel, nedrykk var utenkelig. Ikke Godset. Ikke hans elskede Strømsgodset.

Nedrykk og høl i jakka.

De skiltes ved trafokiosken.

Det begynte å bli tidligere mørkt nå. Bjørnar så augustkvelden komme krypende opp fra elva. Den smøg seg rundt blokkene og pakka dem inn i et blålilla lys så de blei runde og cordfløyelsmyke i kantene. Han satte skrabben i stativet, låste og stålsatte seg.

– Hva er det som har skjedd med jakka di?

Mor var skarp i stemmen. Ikke fredagskveldsskarp, men likevel. Bjørnar hadde forberedt seg. Det hadde vært kampen i kampen.

– Veit ikke helt. Trur jeg blei pressa inn mot gjerdet da jeg sto i køen. Sorry. Va’kke meninga. Jeg liker den jakka innmari godt, det veit du.

– Fetteren din klarte å holde den fin i to år mens du ødelegger den etter to uker. Du burde være mer takknemlig.

Han hadde heldigvis flere kort på handa.

– Men mor, jeg kjenner ingen som er så god til å sy som deg.

Veldig bedende i stemmen.

– Trur du ikke at du klarer å fikse’n? Det trur jeg.

– Hmmm.

Mor blei litt mildere i øya.

– La meg få se. Skai … Jeg kan kanskje …

Hun granska jakka med kjennermine.

– Greit. Få i deg et par blingser, og så i pysjen. Du skal tidlig opp.

– Sportsrevyen?

– Du skal opp halv fire.

Han var under dyna før klokka var ni. Mor stakk hodet inn.

– Aftenbønn?

– Mor, du trenger ikke be sammen med meg lenger. Jeg ber sjøl, bruker mine egne ord …

Han så at mor blei mykere i ansiktet av det falske vitnesbyrdet hans.

– Husk å be for pastor Paul og den offentlige møteserien i menigheten, da. Den blir veldig viktig.

– Det skal jeg gjøre, svarte han, from i røsten.

Da lyset var slokt, lå han og hørte på blokkas jevne søndagspuls. Døra til vaskekjelleren som smalt. I tredje ropte Raggen på mer øl. Han kunne høre fru Tank som klagde over nok en livstruende sjukdom, til enhver i oppgangen som hadde et ledig øre. Syklene som sto og knirka i det rustne stativet.

Så folda han hendene oppå dyna. Hva skulle han si? Det fantes ikke ord for alle tankene hans. Ingen setninger som favna det som lå der og verka. Tenk om. Han stirra ut i mørket før han hviska så knapt Gud kunne høre det.

– Sorry. Veldig sorry. Men jeg får det ikke helt til.

6

Han våkna som vanlig av seg sjøl og visste at klokka var litt før halv fire. Kjente den skarpe lufta som kom inn gjennom vinduet og la seg på gulvet. Høst, nesten ned mot null, enda det bare var i slutten av august. Utafor så han noen få, bleike stjerner og et svakt lysskjær mot øst. Han svingte beina ut på linoleumen og grøssa. Det var bare å stupe i det. Far ville vært stolt av ham. Vi må alle gjøre ting vi ikke liker. Jo’a.

Da han kom ut på stua, blei han stående og stirre. Der hang jakka hans, ferdig fiksa. Han gikk langsomt nærmere. Midt over det som ville blitt et arr i skaien, hadde hun sydd på Godset-logoen i blått, rødt og gull. Det så helt ekte ut. På bordet ved sida av symaskinen lå et gammelt kampprogram han hadde rappa med seg hjem en eller annen gang.

Åssen hadde hun fått det til? Og hun som av og til hadde antyda at fotballen var i ferd med å bli en slags avgud for ham. Mødre va’kke til å skjønne seg på. Noen ganger var de like mystiske som den himmelske treenighet; langt borte, men likevel med et steinhardt grep om folk.

Han smøyg seg inn i klærne, drakk et glass iskald melk og samla sammen sykkelveskene. Aftenposten, lyste det mot han. Han hadde hatt ruta i nesten ett år nå. Distribusjonssjefen hadde vært nølende da han hadde kommet og spurt om jobb.

– Du er for ung, hadde han sagt først. Men han trengte noen han kunne stole på.

– Jeg gir deg én sjanse. Én. Hvis jeg får så mye som en ørliten klage på Tangen-ruta, er det rett ut.

Han hadde nikka stumt, fått med seg det digre nøkkelknippet, plastmappa med abonnenter og adresser, to digre skulderbager og enda større sykkelvesker.

Han hadde vært nøye. Minst like nøye som når far valgte ut stykker med klippfisk i butikken. Det hadde gått sakte de første ukene. Men etter hvert som han lærte seg navn, adresser og snarveier, hadde tempoet økt. Nå klarte han ruta på under to timer.

– Tangen-ruta er den lengste i byen, hadde distribusjonssjefen forklart. – Det er langt mellom Aftenposten-abonnentene i et sånt gammelt arbeiderstrøk. Men fordi det er langt, får du ekstra kilometergodtgjørelse. Og tar du et par dager med ekstra reklameinnstikk, kan du nærme deg en tusenlapp i måneden.

Det var mer enn nok til et par Jofa Dynamo bandyskøyter.

Han bøyde seg over bunkene med dagens utgave. Telling først. Han måtte være sikker på at han hadde fått nok aviser. Med dagens tre nye abonnenter var han oppe 107 eksemplarer, pluss ett til seg sjøl, det ville si, til far. Ikke rart distribusjonssjefen gnei seg i hendene.

– Du er det nye stjernebudet, hadde han sagt etter bare et halvt år.

Bjørnar hekta veskene på sykkelen og kikka på klokka. Ti over halv fire. Hvis han ikke var for kjapp i dag, kunne han kanskje … Det var aldri godt å vite, men absolutt verd et forsøk.

Først huset til havnefogden i svingen. Så trilla han inn i den nederste delen av Solbergs gate. To eksemplarer til de malplasserte rekkehusa. Folka der følte seg vel bedre enn blokkbeboerne. Deretter var det blokk i blokk. Han låste seg inn i den første oppgangen. Utafor åtter’n økte han tempoet sakte og stødig før han tok bakken opp til Pettersløkka i ett drag. De tre eksemplarene til Brurberg kolonial nappa han opp av veska og slengte bort på butikktrappa uten å stoppe. Han kryssa Ulvekula og tok Tors vei på under tjue minutter. Det var bra gjort med tanke på alle abonnentene som bodde i tredje og fjerde etasje. Aftenposten-folk heva seg over vanlig dødelige. Han hadde sånn cirka 107 eksempler på det.

Så var det stien inn i Andreas Nilsens vei, og Bjørnar var over i den delen av ruta han likte aller best. Han stoppa på den faste plassen i svingen øverst i Auens vei og lot blikket sveipe ned mot Merket. Det gamle arbeiderstrøket rundt Jernstøperiet våkna langsomt til liv. Litt lenger ute kunne han se røyken fra Nøsted Bruk. Hele bydelen lurte på åssen det kom til å gå. 133 mann kunne snart stå uten jobb. Dårlige tider for fiberplater, hadde han fått med seg i lokalavisa. Det var flere på skolen som hadde bekymra fedre.

Han lot blikket skli langs gatene han kunne ut og inn, opp og ned. Skippergata, Havnegata og Seilmakergata. Sånt var det sus over. Seilskutebyen Drammen. Bjørnar huska ordene i historieboka. Det var ikke mange som tenkte sånt om byen hans nå. I gamle dager blei tømmer skipa ut herfra. På det travleste kunne det være en skau av master innerst i fjorden. Nå kom ting for det meste den andre veien.

Han retta ryggen og blei stående og myse utover fjorden. En skygge skar brått ut av morradisen. Den var vakker å se på, til tross for at skapningen var stygg som et monster i Åpenbaringen. En av Wallenius’ gigantiske bilbåter stevna inn fjorden med tente lanterner. OW. De digre bokstavene på skorsteinen levna ingen tvil om hvilket rederi den tilhørte. Båten pløyde innover akkurat mens ei halvvåken sol tråkla opp en rødrosa brodering i overkant av Hurumlandet. I det duse morralyset så han hvordan det mektige grønne og litt klossete, nærmest firkanta skroget seig langsomt og stødig mot byen. Uforstyrrelig, tenkte Bjørnar. Det var et fint ord, ’uforstyrrelig’. Bare stole på seg sjøl og sine egne greier, liksom. Han likte sånne ord. Hadde slått opp i ordboka på U, bare for å finne flere. Urokkelig, ustanselig, uangripelig.

Etter hvert som han jobba seg nedover, så han hvordan lysene kom på her og der. I den digre, rødlige mursteinsgården ved sida av kirkegården lyste det fra mange vinduer nå. Morraskiftet var underveis.

Ned Støperigata nå. Bjørnar hilste som vanlig på Johansen i vakta før han la inn de tre eksemplarene som sjefssjiktet skulle ha til morrakaffen.

– Mornings!

– Mornings, Bjørnar. Våken i dag også?

– Før vekkerklokka.

– Det er gutten sin, det. Aldri no’ tull.

– Åssen går’e med leddgikta, ’a, Johansen?

– Verre nå som det blir kaldere. Det er bare én fordel med vinter’n, og det er bandy’n.

Bjørnar gliste mot luka. Bandy var verdens beste idrett og Drafn Norges beste lag. Der var de enige.

– Vi holder vel en knapp på de grønne i år også, Johansen?

– Alltid en knapp på de grønne, gutten min.

Johansen vinka ham videre med en arm full av tatoveringer.

Bjørnar kikka så vidt på plastmappa med abonnenter. En av dagens nye adresser var helt ute på Smedberget. Det var bare å tråkke på hvis han skulle holde skjemaet.

Han skulle til å åpne porten ved det nye huset da han plutselig hørte et svakt knurr på innsida. Bjørnar kikka over gjerdet. Den langhåra schæferen var nydelig. Men veldig på vakt. Bjørnar kunne så vidt ane en svak bevegelse i halen.

– Nææmen, hallå, bisken. Tidlig våken, du også.

Bjørnar var myk, men fast i stemmen. Ikke noe nøling. Han skjøv klinka forsiktig ned, åpna porten på gløtt og strakte fram handa.

– Æ’kke no’ å værra sinna for, skjønner’u. Skal bare levere avisa, jeg.

– Det der var søren ikke verst, hørte han plutselig fra inngangen. En eldre mann sto i døråpningen og smilte.

– Ikke dårlig å være så tidlig oppe i din alder. På linje med oss gamlingene som våkner av oss selv. Glad i å jobbe?

Bjørnar beit seg i leppa. Så kom det, uten at han helt visste hvorfor.

– Jeg veit ikke helt. Det er noe med morrakvisten. Jeg liker by’n på denne tida. Det er så annerledes. Grålysninga, den blanke fjorden, og at det er så stille.

Han kjente brått at han blei varm i hodet. Pokker ta kjeften hans. Hvor fikk han sånne dumme setninger fra?

Mannen nikka langsomt og tankefullt. I et lite streif kunne Bjørnar se at han var trist i øya.

– Ja, det er mye bra folk oppe tidligst om morgenen. Vi treffes nok flere ganger. Kom, Sheila.

Schæferen freste av gårde med avisa i kjeften og var på sida av mannen før Bjørnar fikk svart. Han lukka døra bak seg.

Havnegata ned til Slippen gikk i rekordfart. Han kikka som snarest på klokka, kunne fortsatt rekke det. Returen gikk opp den sugende bratte Skomakerbakken. Bjørnar kjente melkesyra spre seg i låra da han runda barnehagen. Han bikka over toppen av Gamle Kongevei og kunne trille ned forbi gartneriet, 100 meter foran den røde bussen. Far sto som vanlig og venta på kvart over seks-ruta. Bjørnar bremsa foran klynga med mannfolk som hang der, stumme og trøtte, med matboks under armen.

– Aftenposten?

Far nikka, retta ryggen og kikka seg rundt med et fornøyd blikk.

– Seint ute i dag?

– Jo’a. Men jeg rakk i alle fall bussen din. Der kommer’n.

– Du får prøve å sove litt før skolen, da.

Bjørnar trakk på skuldrene og trilla inn i Berget Borettslag. Nå gjaldt det. Han hadde spart langblokka og 15-blokka til slutt. Han mønstra klokka. Det burde kunne gå. Langblokka først. Bare fire stykker der som skulle ha riksavisa. Så mellom transformatoren og telefonkiosken og ned til nummer 15. Ett eksemplar igjen i veska. Han låste seg inn i B-oppgangen. Stille.

Var han for tidlig ute likevel? Faen. Han banna med overlegg, som om det hjalp. Det kunne vel ikke være så mye om å gjøre nå? Klokka var over halv sju. Så hørte han brått at det rasla i ei dørklinke og et par tøfler kom subbende ut. Bjørnar tok trappene i digre sprang, spant rundt på avsatsene og landa i tredje etasje på alle fire, rett foran ei rosa morgenkåpe. Han kikka opp.

– Eh, Aftenposten?

Merete myste ned på ham, rista smilende på hodet og rakte ut handa. Han holdt fram avisa. Hun tok imot, flytta den over i venstre og rakte fram handa en gang til. Bjørnar skjønte ikke helt hva som skjedde før hun greip fatt og dro ham på beina.

– Din raring. Venta du på at jeg skulle komme ut og hente avisa til faren min?

– Nei, altså, jeg var akkurat ferdig med ruta, og så … ja og så var dere sistemann på lista og så tenkte jeg at … Skal vi lese lekser sammen etter skolen i dag?

Det bare glapp ut.

Hun klukklo.

Bjørnar følte at verden stoppa opp.

– På én betingelse …

– Og det er …?

– Vi må høre på den nyeste Bowie-plata sammen etterpå.

– Jo’a.

Han svarte lynkjapt, uten å tenke seg noe større om.

– Klokka halv fem, sa Merete.

– Young Americans, la hun til.

– Young … hæ?

– Young Americans, gjentok hun med et mystisk smil. – Bare vent, så skal du få høre.

Bjørnar smilte fårete tilbake og forsvant ned trappene.

Han vrir seg i senga, vaker og dupper i en halvdøs, slurer mellom søvn og bevissthet. Da kommer det som regel strømmende, likt og ulikt, i de underligste kombinasjoner. Fotball, Gud, jenter, lekser, endetidsberegninger, dommedag. Denne morgenen rir David Bowie på den hvite hesten i Åpenbaringen mens han jager faren til Henki og hugger vilt med et digert sverd. Bowie brøler at fotballoppmann Reier Schuman er endeløst fortapt siden han spiser A. Braathen-pølser med fleskekjøtt. Bowie er i ferd med å jage Schuman ut i ildsjøen, men blir avbrutt av en rar ringelyd.

Bjørnar famla etter knappen på vekkerklokka, reiv dyna til side og satte seg brått opp. Hvorfor skulle det alltid være verre å våkne den andre gangen?

På kjøkkenbordet lå den vanlige lappen fra mor. Hun var dratt på morgenvakt for lengst.

«Nista ligger i kjøleskapet. Husk speideren i kveld.»

Faen, faen. Det hadde han selvsagt glemt.

Han stappa nista i skolesekken, heiv på seg jakka og grubla på hvordan han skulle løse dette.

7

De var to som holdt og en som slo.

Den samme treenige kombinasjonen.

Han hadde prøvd seg på en ny taktikk i dag. I stedet for å stikke opp snarveien ved rekkehusene nedenfor Borettslag, hadde han fulgt Gamle Kongevei rundt svingen. Men idet han skulle passere Tangen kirke, hadde han fått øye på Kjellik og Gærne-Tor foran seg. De sto der med armene i kors over brystet, som to sheriffassistenter med loven på sin side. Da han snudde seg, så han Henki komme. De reiv ham over ende og la ham på rygg, utbretta og korsfesta.

Nå kjente han hvordan Henki tok tak i strupen hans og klemte til der han satt over skrevs på Bjørnars mage.

– Lurer på om jeg skal kvæle deg, kjerkefaen.

Bjørnar spente musklene.

– Men det er kanskje like greit å la det værra. Det æ’kke verd bryderiet å drepe deg. Henki bøyde seg fram og hviska i øret på Bjørnar. – Ser ut som jeg kommer med på kretslaget, gitt. Fatter’n har snakka med Jåkken, skjønner du. Sånn er’e å ha de riktige forbindelsene. Verre med sånne vrengpikker som deg.

Der kom det igjen. Det han aller helst ikke ville snakke om. Vrengpikk.

Henki løfta underkroppen en halvmeter i været, før han brått og uventa slapp seg tungt ned på magen til Bjørnar igjen. All luft blei slått ut av systemet. Han knakk sammen som ei førstehjelpsdukke, og blei bare liggende og hive etter pusten.

Han måtte finne på noe.

Han bøyde seg oppover som best han kunne og så Henki inn i øya.

– Åssen gikk det på historieprøven, ’a, Henki?

Bjørnar hadde vært helt rolig da Ellen Gaarder delte ut de ferdig retta prøvene tidligere på dagen. Et av de nye tiltaka for å bedre det psykososiale miljøet på skolen, som det het, var å opprette faggrupper på tvers av de vanlige klassene. Bjørnar hadde selvsagt havna på samme gruppe som Henki.

Bjørnar hadde sett hvordan Henki flakka med blikket da læreren nærma seg med prøvebunken. Han hadde ikke før fått besvarelsen, så stappa han den ned i sekken – uten å kaste så mye som et blikk på karakteren.

Lærer Ellen hadde passert Bjørnar og slengt svararket ned på pulten hans med en elegant backhand, uten så mye som å bekymre seg for hvor det havna. Han hadde som vanlig sendt et skråblikk i retning Merete. Hun hadde kikka opp og tegna en diskré M og en pluss med handa under pulten, før hun så spørrende på ham.

Han hadde trukket på skuldrene og markert en nesten umerkelig S med lillefingeren.

Henki tok tak i luggen hans og vrengte Bjørnars hode bakover så han kunne skimte spiret på Tangen kirke.

– Historieprøva mi skal du bare drite langsomt i.

Bjørnar kunne merke en ørliten skjelving i stemmen hans. Han tok sjansen på å tøye strikken litt.

– Nuggen, kanskje?

Han så at det svartna i blikket til Henki, og så neven som knytta seg. De blei brått avbrutt av en skingrende damestemme.

– Det er det feigeste jeg har sett. Tre mot én. Dere burde skamme dere.

Utropet kom fra huset tvers over gata, en av de få eneboligene i nabolaget. Det var selveste frua til havnefogden som sto der i glass og ramme.

– Feiginger, pøbler. Jeg burde anmelde dere til politiet, skreik hun og smelte igjen vinduet.

Så gikk det i ei dør.

– Gutter, vi stikker.

De forsvant ned skråningen og inn i skauen på oversida av kirka.

– Hvordan går det med deg?

– Jo’a.

Bjørnar kom seg på beina mens han børsta av seg grus og støv. Han kikka bort på dama med perlekjede og permanenthår.

– Pleier de å plage deg ofte?

– Det hender vel.

Hun kom nærmere og så granskende på ham.

– Det ser heldigvis ikke ut til at du har fått noen synlige sår.

– Nei, de er flinke sånn.

– Jeg får lyst til å ringe politiet. Eller skolen. Eller foreldrene deres.

– Å nei, ikke gjør det. Det æ’kke så farlig. Dessuten trur jeg de fikk seg en kraftig støkk nå.

Hun tok et skritt nærmere.

– Er det ikke du som kommer med Aftenposten?

– Jo’a.

– Vi har merka oss at det aldri er noe tull med leveringene av avisa nå.

Hun kikka ham rett inn i øya.

– Ikke la dem plage deg fordi du er annerledes.

– Åssen veit du …

Øya var sterke og vek ikke en millimeter.

– Bare vær deg selv, du. Avtale? sa hun med sting i stemmen.

Bjørnar skrangla videre hjemover. Være seg selv. Være hvem da?

Han hadde et puslespill som måtte legges denne ettermiddagen og en plan for å få det til.

Potetene på halv fire, far inn døra presis kvart på fire og mor ti minutter seinere. Middag seinest kvart over fire. Hvis alt klaffa, ville timeplanen holde fram til halv fem. Så var det den fordømte speideren.

I mellomtida skulle han kose seg med den nyeste boka si. På skolen leste klassen Boris, om beleiringen av Leningrad. Bjørnar hadde frest gjennom den på to dager og skrevet et resymé til M+ før resten av klassen var kommet halvveis. Frøken Gaarder hadde stukket til ham Jonas av Jens Bjørneboe som belønning.

– Les den mens du venter på de andre, hadde hun sagt med et merkelig uttrykk i øya. Likte hun ham, eller gjorde hun det ikke? Han tenkte at ateisten Ellen Gaarder kræsja ganske grundig med kirkegutten Bjørnar som trodde på Gud. Han korrigerte seg selv.

I beste fall tror jeg på Gud.

I verste fall, derimot.

Det orka han nesten ikke tenke på. Den ligninga hadde for mange ukjente.

Boka fra frøken Gaarder var uansett en bonus han bare måtte ta med seg. Bøker var noe han aldri fikk nok av. Han kunne komme hjem fra biblioteket med femten, kanskje tjue bøker i slengen. I vår hadde han lest Sangen om den røde rubin av Mykle. Mor skjønte heldigvis ikke alltid hva det var han leste. Han passa alltid på å ha noen klassikere liggende framme. Hun var fornøyd med at han dro på biblioteket. Det var et alternativ til mye annet i den store, farlige verden. Far var også fornøyd med lesinga hans. Biblioteket var tross alt gratis.

En tanke plagde ham. Var det slik at man burde bytte skole hvis man var tilstrekkelig annerledes? Han frykta ikke å havne på «Iddioten», sånn som Jonas. Men ville det vært bedre å gå på en skole uten Henki?

Eller burde han satse på å bli mer lik de andre?

Han satte over potetene. Mens han venta på at vannet skulle koke opp, raspa han gulrøtter og grudde seg. Det var to ting som måtte løses, og fiskebollene var det minste problemet.

Det gikk i døra. Far var ute på badet og vaska hendene før han sa hei. Renslighet, nøyaktighet, ordenssans.

– Meierismør, mel, melk, fiskekraft, salt, pepper og litt fløte, forklarte far.

– Først meljevningen. Og så sper du forsiktig mens du visper.

Bjørnar kjente ingen andre med fedre som lagde mat. Men far var god. På sitt beste var han knallgod. Problemet var at han elska fisk.

– Her, smak på sausen.

Far holdt fram ei skei. Bjørnar visste at han forventa en vurdering. Han smakte. Og tenkte. Smakte igjen.

– Ålreit, men litt … skarp, føler jeg.

Far nikka og helte en teskje med sukker oppi og toppa med en dæsj fløte.

– Bedre?

Mens de spiste, skjøv han forsiktig historieprøven over bordet. Den skulle underskrives til dagen etter.

Far nikka fornøyd og flytta arkene videre over til mor. Nå gjaldt det. Han prøvde å lese ansiktsuttrykket hennes. Han så at hun mykna rundt øya. Hun var fornøyd, men vokta seg vel for å skryte høylytt.

– Altså, det med speideren, begynte han.

De kikka opp, begge to.

– Jeg tenkte at i stedet for at mor må kjøre meg hver gang, så kunne jeg ta bussen. Jeg tar jo bussen til byen når jeg skal på bandytrening om vinteren, for eksempel.

– Ja vel?

Mor var nøytral i stemmen.

Bjørnar kjente at det knøyt seg i magen. Stillhet. Hadde han vært for ivrig?

– Jeg mener, du skal jo egentlig ikke i kirka, og det er jo bare tull at du skal kjøre meg når jeg likevel kan ta bussen.

Ny stillhet.

– Greit.

Det kom langsomt. Så langsomt at Bjørnar tvert skjønte at det ville komme en betingelse.

– Men da får du hjelpe meg med bladene til Misjonsinnsamlingen i morgen.

Bjørnar nikka stumt. Det var best å ikke åpne kjeften i triumf nå. Han kikka på klokka, gafla i seg resten av middagen, svelga som en helt og ignorerte de glatte fiskebollebitene som forsøkte å svømme motsatt vei. Han dytta stolen bakover.

– Takk for maten.

– Det var da voldsomt. Hva med oppvasken?

– Eh …

Han blei redda av far.

– Bjørnar har lagd mesteparten av middagen i dag. Det er bare rimelig at vi tar oppvasken. Vel bekomme.

Han slengte sekken over skuldra og var i skoa før de hadde rukket en eneste munnfull til.

Foran døra i tredje etasje blei han stående og nøle før han trykka inn ringeklokka. Han kjente pulsen i tinningen. Fem over halv fem. Måtte ikke virke for ivrig. Han løfta armen og klemte til.

– Eh, atte.

Bjørnar blei stående og stirre rett inn i øya på Meretes mamma.

– Atte, jeg skulle …

– Kom inn. Merete er inne på rommet sitt.

Hun var vennligheten i egen skikkelse. Ingen kompliserte spørsmål.

– Bare gå rett gjennom stua.

Han sto litt foran døra hennes før han banka på. En kjekkas med dådyrøyne og strøken sveis så tungt på ham fra jenteromsdøra, sto der i et beintøft gatebilde. Bjørnar kjente igjen bildet fra Ziggy Stardust. Han banka på døra.

– Kom inn.

Hun hadde tent stearinlys. Skramla med noen keramikkrus.

– Sett deg ned, da. Lyst på litt kamillete?

Han seig ned i den myke sovesofaen. Det lukta et eller annet.

– Duftelys, forklarte Merete, da hun så at han snuste forsiktig ut i lufta.

Merete gikk skuffende rett på sak. Tysk. Fram med bøkene.

– Dativ, sa hun. – Og akkusativ. Jeg skjønner ikke den ramsa med preposisjoner hvor det liksom er valgfritt.

– Det æ’kke valgfritt.

– Jammen, åssen kan du vite når det er akkusativ og når det er dativ?

Bjørnar tok sats.

– Det er forskjell på når du er på et sted og når du er på vei til et sted, forklarte Bjørnar.

Merete så spørrende på han.

– Hør på dette her: Hvis du er inni hagan, så blir det dativ. Men hvis du går inn i hagan, så blir det akkusativ. Ta og skriv det opp på tysk.

Merete fant fram boka si. Bjørnar dikterte.

«Ich gehe in dem Garten umher». Skjønner du?

– Ja. Jeg går rundt i hagan.

– Nettopp. Følg med nå. «Ich gehe in den Garten». Hva betyr det?

– Eh…? Det samma?

– Nei, det betyr «jeg går inn i hagan». Jeg beveger meg fra ett sted til et annet. Og da blir det akkusativ, altså «den Garten». Men når du går omkring inni hagan, så blir det «dem Garten», dativ. Akkusativ når du går til stedet, dativ når du er på stedet.

Han kikka på Merete. Det begynte å lyse i de pene øya hennes nå. Han dikterte i vei, og hun skrev som en kirketjener mens hun med jevne mellomrom strøyk det mørke håret bort fra øya. Jeg går til skolen. Jeg sitter på skolen. Jeg går inn i butikken. Jeg går rundt i butikken.

– Hvorfor skjønner du alt så fort?

Han kunne ikke fordra å svare på sånne ting. Hvorfor var han som han var? Han visste det ikke sjøl engang. Visste ikke bestandig hvorfor han sa ting, tenkte ting. Skjønte ikke alltid hvor setningene kom fra. Følte at kjeften noen ganger løp så langt foran huet at han måtte kave noe vilt for å få kobla de to sammen igjen.

– Det er bare en uvane jeg har, mumla han.

De durte gjennom norsken og samfunnsfagleksene. Her var de nesten jevnbyrdige.

Merete klappa sammen bøkene og gikk bort til platespilleren.

Hun hadde alle lp-ene lina opp. Bowiesamlinga. Ziggy Stardust, Aladdin Sane, Pin Ups, Diamond Dogs og David Live. I handa holdt hun ferskvaren Young Americans. Det skrapa stygt da hun la på stiften. Men så sklei musikken motstandsløst langs de hvite og rosa veggene. Far ville garantert sett dumt på ham hvis han i det hele tatt hadde lansert tanken om å kjøpe seg eget musikkanlegg. Unødig pengebruk. Vi har musikk i stua, ferdig med det.

Først kom saksofonen. Deretter Bowie, som sang på sitt eget hese og litt stakkato vis. Greit nok, ikke noen innertier, mente Bjørnar. Men her gjaldt det å trå varsomt. Merete holdt opp coveret og så drømmende på det.

– Kan du se hvem han ligner på?

– Eh, nei. Ikke akkurat.

– Tenk deg om, da.

– Noen jeg kjenner?

Bjørnar var forvirra over stemningsskiftet.

– For så vidt noen du kjenner, ja.

– Hæ. Noen her oppe på Berget? Ikke Kjell Henry, i alle fall. Selv om han prøver å etterligne Bowie-smilet.

– Lenger ned i byen.

Bjørnar klødde seg i hodet.

– Hvor da? På skolen, eller?

– Du nærmer deg.

Merete la seg bakover i sofaen og smilte med halvåpne, drømmende øyne.

Plutselig gikk det opp for ham. Han burde forstått det umiddelbart. Hva hadde vel han, Bjørnar Nergård, snart 14 år, å stille opp mot en engelskvikar på over tjue, som barberte seg hver dag, hadde høye kinnbein, lang lugg og studerte jus i ledige stunder.

– Tommy Ovesen.

Han spurte ikke engang.

– Mmmm. Hvis du bare tar av Tommy de runde brillene, så har du drammensutgaven av Bowie. Han er rett og slett skjønn. Tenk på de høye kinnbeina, da.

Der kom det. Hva var det med høye kinnbein? Var det noe Bjørnar ikke hadde, så var det høye kinnbein.

Han kikka fort på klokka. Han lå syltynt an. Bussen til byen gikk om fem minutter.

– Du, Merete? Ikke for å virke frekk, altså. Men du skjønner, jeg har noe jeg må rekke i byen. Takk for teen. Er det ålreit at jeg stikker nå?

Hun retta seg fort opp.

– Hvis du ser eller hører noe om Tommy, hva som helst. Kan du ikke fortelle meg om det?

– Jo’a.

– Jeg vil så gjerne bli bedre kjent med ham, skjønner du. Og det æ’kke så lett bestandig. Han er jo over tjue.

Bjørnar nikka panisk og stappa bøkene i sekken. Han kom absolutt ikke til å rekke bussen.

– Greit. Greit. Jeg skal bli din Tommy-spion. Men nå må jeg beine. Ok?

– Klart. Bare løp, du. Men vi kan jo lese lekser sammen flere ganger. Du er så flink til å forklare.

Hun stoppa ham ved døra.

– Bjørnar?

– Ja.

– Du er søt.

Dette opplegget hadde lukta trøbbel fra første stund. Nå kom han til å miste bussen og ville bli for sein på speideren, med alt det det innebar. Han spurta for livet, men idet han styrta ut i Gamle Kongevei, så han den røde rumpa på Hedensrud-bussen forsvinne rundt svingen ned mot byen. Helvete.

Det var bare én ting å gjøre. Han la på sprang nedover bakkene, styrta ned snarveien som om han hadde profeten Daniel i hælene, skjente inn Kirkebakken og satte utfor Lillefjellet i lange klyv. Etterpå kunne han ikke skjønne hvordan han hadde kommet seg helskinna ned de digre granittblokkene i den farta. Han kjente så vidt bensin- og gummilukta fra Gulf-stasjonen før han kryssa Havnegata. Han sprinta oppover langs jernbanesporet som gikk parallelt med kaiene. Flaks. Idet han kikka oppover mot Slippen, så han Merket-bussen komme sigende. Han rakk busstoppet ved bronsehesten på Rundtom akkurat i tide. Svetten silte da han sklei ned på bussetet og sendte Halvorsen en vennlig takk for all intervalltreninga. Han ville ikke bli mer enn drøyt ti minutter for sein.

Døra var heldigvis åpen. Han reiv speiderskjerfet opp av sekken og knøyt det rundt halsen med en båtsmannsknop. Idet han nærma seg tårnværelset kunne han høre et bestemt «amen» på innsida. Andakten var ferdig. Noe skulle han vel ha igjen for svettinga. Han dytta klinka forsiktig ned.

– Hei, Bjørnar.

Den skjeggete speiderlederen så på ham med et forskende blikk.

– Sorry, veldig sorry. Bussen var forsinka.

Det kom helt ubesværa, nesten automatisk.

– Nå ja, du rakk i alle fall leksegjennomgangen.

Han dumpa ned ved sida av Hilde, som var i gang med utenatversjonen av salme 23. «Herren er min hyrde, meg fattes intet. Han lar meg ligge i grønne enger, han …»

Der var det jamt slutt. Han satt rett ved sida av og betrakta henne i profil. Hilde så helt fortvila ut. Leppa hang og puppene hennes gikk tungt opp og ned i takt med pusten. Hun var peonrød i trynet. Her var det åpenbart nødvendig med førstehjelp, til og med kunstig åndedrett.

– Hvilens vann, hviska han gjennom munnviken. Hun stotra seg videre. Ny pause. Ny hvisking.

– Vederkveger min sjel.

Hun hakka og slura, sukka og stamma. De andre holdt på med sitt. Bea med fargestiftene, Fuglegutta med hver sin fagbok i ornitologi.

– Dødsskyggens dal, hviska Bjørnar. Hvordan var det mulig ikke å huske det?

Speiderlederen holdt på med tau og knuter samtidig som han hørte Hilde. Han kikka opp med jevne mellomrom og forsøkte å nikke oppmuntrende til henne. Hun kunne faktisk «Dekker bord for meg like foran mine fienders øyne» på egen hånd. Så var det full stopp igjen.

– Salver mitt hode med olje, hviska Bjørnar straks speiderlederen dukka ned i tauverket sitt. Hilde kikka takknemlig bort på ham i et lite, rødsprengt sekund.

– Bare godhet og miskunnhet, hviska han. De var på oppløpssida nå.

– Sa du noe, Bjørnar?

Speiderlederen kikka skrått bort på ham før han fortsatte med knutetauet.

– Bo i Herrens hus gjennom lange tider.

Bjørnar hveste det ut, fort og nesten uhørlig.

– Bra, Hilde. Kom med kortet ditt, så skal jeg skrive under.

Etterpå kom den praktiske delen av speideren.

– Tor og Håvard har kommet med et forslag, begynte speiderlederen.

Å, nei. Bjørnar sank ned i stolen. Fuglegutta satt og smilte fornøyd med nebbene sine i sky.

– De har foreslått at vi skal bygge fuglekasser.

– Hvis vi lager dem nå og henger dem opp i løpet av høsten, vil de være en naturlig del av miljøet når vi kommer til våren og fuglene skal legge egg, doserte Fuglesjefen. – Jeg har vært på Hotvedt Dampsag og fått gratis materialer.

Assistenten nikka.

– Så det blir aktiviteten vår framover. Bygginga vil dessuten gi underskrift for kravet om «å være god mot dyrene», fastslo speiderlederen.

– Fugler æ’kke dyr, kommenterte Bjørnar.

Men det var ikke rom for diskusjon.

Hvorfor gidder jeg dette?

Han orka ikke tenke på svaret.

8

Han hadde flaks. Kunne trenge det. Det var noe med denne høsten. Det butta mer enn normalt. Og Godset hadde bare klart uavgjort borte mot Rosenborg, etter å ha leda nesten hele kampen. Nedrykk. Han smakte på ordet. Og spytta det ut igjen.

Da han gikk inn døra hjemme, ringla Eples ord i bakhuet hans.

– Hælvete heller, Bjørnar. Det må da værra mulig å få det tel på en eller annen måte. Den lørda’n kan’ke værra så forbanna hellig.

Eple skulle bare visst. Da han kom inn, hørte han at tv-en sto på. Det var det som var flaks; at begge foreldrene for en gangs skyld satt sammen og så på noe. Bjørnar dumpa ned i sofaen og glante mot skjermen.

Programdama annonserte Tro og Liv.

– I kveld skal vi få møte den svenske komponisten og korlederen Göte Strandsjö sammen med ungdomskoret Angelos.

Vignetten rulla over skjermen. «Som när et barn kommer hem om kvälden.»

Hold kjeft nå, sa han til seg selv. Dette er perfekt.

Far kunne kor. Han hadde sunget i kor i hjembygda. Alle sang, hele familien var et digert blandakor.

Sjøl pusla han litt med orgelspell. Mest fordi han måtte. Orgel var et utrolig kristent instrument.

– Rart at Strandsjö har valgt den tonearten, sa far. – Jeg skjønner ikke hvorfor han gjør det så vanskelig for tenorene, de presser for mye. Det blir for krevende for dem.

Mor satt mest og nynna for seg selv.

– Nydelige tekster, gjentok hun flere ganger.

Bjørnar spolte tilbake til den dagen mor hadde fiksa jakka. Da han hadde takka henne og sagt at det var utrolig stilig med det Godset-merket på ryggen, hadde hun bare trukket på skuldrene.

– Jeg ble bare litt inspirert, hadde hun sagt.

Etter det med jakka visste Bjørnar at mor på en måte hadde noe utestående hos ham. Og det blei ikke bedre da hun aller nådigst gikk med på det opplegget med at han skulle få lov til å ta bussen til speideren. Han hadde kompensert med å ta med seg halvparten av bladene til Misjonsinnsamlinga på morgenruta med avisene. Hele Berget Borettslag hadde fått info om at noen fra adventistkirka kom for å samle inn penger til de spedalske i Øvre Volta. «Spedalsk» var et dritekkelt ord. Han hadde automatisk lagra det på lista med «Dødsskyggens dal» og «Den undersøkende dom».

Tro og Liv tona ut med «Som när et barn kommer hem om kvälden.» Far slo av tv-en. Det blei stille i stua.

– Du, mor?

– Mm.

– Var det sånn at du hadde planer om å gå på høstinnsamling på Pettersløkka også?

Hun så opp, litt forundra.

Skjerp deg nå. Snakk som en pastor, formante han seg selv.

– Nei, jeg tenkte at siden jeg likevel er ute med avisene på morran, så kan jeg jo ta med noen flere innsamlingsblader for deg.

Bra. Dette går bra. Ikke vær for ivrig nå. Pust rolig.

Hun så på han. Myk i blikket.

– Du Bjørnar, du er en raring. Det der var da virkelig nye toner. Hva er det som har truffet deg nå, da?

Han satsa på ærlighetskortet.

– Egentlig ikke no’. Jeg veit jo at penga går til noe bra. Jeg liker bare ikke å samle dem inn. Det er litt flaut.

Hun tenkte seg om et mikrosekund eller to.

– Vet du hva, jeg tror jeg slår til. Kan du ta Pettersløkka før helga?

– Ikke noe problem. Bare gjør bladene klare, du.

Han stoppa der. Ett skritt om gangen.

Seinere, da han hadde pussa tenna og kom inn i pysjen for å si god natt, var det klart for neste skritt. Det var viktig at begge foreldrene var til stede.

– Veit dere hva? begynte han. – Foreldrene til Eple har spurt om jeg vil være med dem og Eple og søstera på hytta dems i helga.

– Bjørnar, du vet da …

Han lot henne ikke få fullføre.

– Den er kjempefin. Ligger på Rødtangen, ved sjøen. På lørdagen pleier de å gå tur i skogen på baksida av hytta. Det er så fredelig og rolig der, sier Eple. Ja, og så bader de i sjøen. Det er svaberg og strand og måker og masse flott natur.

– Bjørnar. Lørdag er hviledag, det er kirkedag, en dag for å bli bedre kjent med Gud og hans ord.

– Nettopp. Og du har jo sjøl sagt at det går an å møte Gud i naturen. Fuglegutta gjør jo det hele tida. Det er vel ikke noen forskjell på en orrhane og ei måke, bortsett fra fargen, mener jeg.

Han lurte på om han hadde dratt det for langt nå.

– Gutten har vel et poeng. Ingen skal fortelle meg at det ikke er fin natur ved sjøen, kom det med sunnmørsk ettertrykk fra far.

– Vel, kanskje.

Hun var på glid.

– Si meg en ting: Faren til Eple, som du kaller ham, er ikke det barnepsykolog Johnny Berg? Og moren hans, hun jobber vel på sjukehuset, gjør hun ikke?

Stor stillhet i stua nå.

– Jeg kan ikke si jeg alltid er enig med Johnny Berg, kom det plutselig fra far. – Men det er ingen tvil om at han gjør mye bra for folk.

– Hm.

Lang pause.

– Hvis det er så viktig for deg …

Underet var i ferd med å skje.

– Vi får sove på det til i morgen.

Han lå med hendene oppå dyna. Først knytta han dem. Så valgte han en annen strategi.

– Kjære Gud, hvis du er langt der oppe et eller annet sted, hvis du har så lange ører som de påstår at du har, da veit du hva jeg trenger nå. Jeg trenger vel ikke å si mer, eller. Kan du ikke for en gangs skyld være så snill å …

Han sovna med et oppgitt uttrykk i fjeset.

– Morn, Johansen.

Han skrensa opp foran vakta og slengte tre eksemplarer gjennom luka.

– Morn, Bjørnar. Det var da litt av et tempo.

– Prøver å sette ny pers på ruta. Bra trening.

– Det skal du få meg til å tru. Kjør på, så får du kondis til bandysesongen.

– Jeg har bra kondis. Må bare prøve å ta vare på’n.

– Det er bra, gutten min, ikke gi deg.

Bjørnar gliste over skuldra og pressa seg til makspuls. Det dundra og dunka i tinningene.

– Hallå, snuppa. Våken i dag også.

Han putta avisa i kjeften på Sheila, klødde hunden kjapt bak øret og sendte henne inn i huset igjen. Han løfta armen og hilste mot kaffekoppen som blei løfta bak gardina.

Han holdt på å spy av utmattelse da han runda bakketoppen og sklei ned mot Berget Borettslag.

– Oi. Det var da utrolig. Ferdig alt?

– Ny pers. Én time og femtitre. Avis?

– Ja, takk.

Far strøyk Bjørnar raskt og forsiktig over den våte luggen.

– Sov godt.

Det var meningsløst å forsøke på det nå. Han blei liggende oppå dyna og lytte. Der gikk det i foreldrenes soveromsdør. Mor på badet. Tilbake på soverommet. Mor på kjøkkenet. Han kunne høre brødkniven. Kjøleskapsdøra. Knitringa i matpapir. Han lå helt stille og venta på dommen.

Mor på badet igjen. I gangen. På med kåpa. Nøkler fra stativet. Låsen som smekka i. Han venta til hun var ute av blokka. Så reiste han seg langsomt. Gikk sakte ut på kjøkkenet. Lappen lå som vanlig på spisebordet. Han stoppa et øyeblikk. Så hoppa han i det.

«Maten står i kjøleskapet. Hyttetur ok.»

9

De satt i baksetet på familien Bergs Renault. Eple i midten, som en buffer mellom Bjørnar og søstera. Nå var ikke Siri et helt ukjent landskap. Hun gikk i Bjørnars klasse, og de var i samme faggruppe i engelsk. Dessuten var hun bestevenninne med Merete. Etter at sannhetens brutale morragry hadde demra for Bjørnar, hadde han fulgt ekstra nøye med i engelsktimene. Merete var ikke aleine. Det var opptil flere 14 år gamle jenter som fikk et ekstra lysskjær i øya når engelskvikar Tommy Ovesen entra klasserommet. Det gjorde han ofte denne høsten.

Hva er det han har? undra Bjørnar. Høye kinnbein, ålreit. Men det må da være noe mer?

Han hadde granska Tommy Ovesen i smug. Det tok en stund før Bjørnar skjønte hva det var. Men etter hvert så han lyset borterst i Liertunnelen. Tommy Ovesen visste at jentene i klassen ville ha ofra platesamlinger og bestemødre bare for å bli snakka til av den unge vikaren.

Han bruker det rått, tenkte Bjørnar. Det gir ham en selvsikkerhet som er helt overjordisk. Kanskje jeg burde studere jus, jeg også.

Hytta lå oppe på en åskant med utsikt over sjø og svaberg nedenfor. Han kjente duften av tang og salt, men draget i lufta var blanda svakt med kvaeduft fra furuskogen like ved. Dette var natur nok.

– Dere får ta rommet med køyesenger, dere da, smilte mora til Eple. Hun forkynte at det var kveldsmat om en halvtime.

– Vi stikker en kjapp tur nedom stranda først, fastslo Eple.

Han bestemte for dem begge. Stranda var fin, men det var ikke den som var saken. – Se der, sa Eple og pekte bak telt og hytter. – Fotballbanen her er ganske bra. I morra skal vi spelle mot folk fra Drammen og folk fra Asker. Det er til og med noen fra Oslo som har campingvogn her.

– Hvem er vi?

– Du og jeg og et par andre fra hyttefeltet vårt. Vi pleier å ha en slags cup.

Han smakte litt på følelsen. Snakk om blanda drops. Han var allerede på full fart ut i synd og skam. På den andre sida, løkkefotball var noe helt for seg sjæl. Ikke noe press.

Under kveldsmaten vokta han seg vel for å tråkke feil. Han holdt seg til osteskivene og syltetøyet, skar godt klar av skinke, leverpostei og servelat. Foreldrene til Eple drakk kaffe, akkurat som far. Eple prøvde seg på kaffe, med litt melk og masse sukker. Kaffe var også synd, det sto på fylista til helsearbeiderne i menigheten. Kaffe og cola var i samme bås. Det verste av alt var likevel flesk. Gud hadde lagt ned absolutt forbud mot grisekjøtt. Svinet skal være urent for eder, sto det i tredje Mosebok, kapittel elleve. Det var like ureint som fjellgrevling og kamel. Han hadde ikke så lyst på fjellgrevling, men de glinsende wienerpølsene fra A. Braathen, derimot …

– Du får begynne forsiktig; du blir snart nok utlært, sa faren da Eple grein på nesa etter en slurk av kaffeblandingen.

Bare begynne forsiktig, liksom, så du blir vant til det ureine.

Det er syndens natur, pleide pastor Melkersen å forkynne. Satan pakker synden inn i nydelig papir, han gjør den attraktiv. Den smaker kanskje også godt. Men hva gjør den med oss? Jo, den ødelegger oss og skiller oss fra Gud. Hva skal Gud gjøre da? Hva skal Gud gjøre hvis vi er fulle av synd som vi ikke vil skille oss av med? Han må ødelegge oss. Gud hater synd. Og hvis synden er en del av oss, må han utslette oss sammen med den. Det er det han forbereder nå. Det er det Den undersøkende dom handler om; hvem som skal bli stående og hvem som skal bli styrtet i ildsjøen.

En frysning for gjennom kroppen hans.

Etter oppvasken var det spill. Yatzy.

– Yatzy er akkurat det samme som poker, forklarte faren til Eple. – Kombinasjonene er nokså like: hus, straight, fire like, ett par, to par og så videre.

– Royal straight flush, sa Eple. – Det er det beste av alt. Alle de øverste kortene etter hverandre, i samme farge.

Han følte han var på tivoli, hvilket han hadde vært et par ganger i sitt snart 14-årige, syndige liv. Dette var som å sitte i en kvalmende berg-og-dal-bane. Eller se seg selv i alle slags underlige figurer i speilsalen. Satt han virkelig her på hyttetur og spilte en slags poker, idet den hellige sabbaten var i ferd med å senke seg?

Poker kommer fra sjelefienden.

Bjørnar kjente at han trivdes sammen med familien til Eple, men det var ikke bra at han likte synden.

Litt seinere lå de i køyesengene og hørte på radio. Inger Lise Rypdal. «Sitter i mitt lille rom og hører regnet slå.»

– Hun tar feil, kommenterte Eple. – Det kommer til å bli en kjempedag i morra.

Da de våkna, hvelva himmelen seg høy og blå over Rødtangen og Drammensfjorden.

Bjørnar hadde fått sneket med seg den hvite adidas-shortsen med grønne striper, uten at mor merka det. Snart var de på vei ned mot stranda med håndkle rundt halsen og ispenger i lomma.

Så lenge Eple handler i kiosken og jeg bare spiser isen, bryter jeg vel ikke sabbatsbudet, tenkte han. «Kom hviledagen i hu så du holder den hellig. Da skal du intet arbeid gjøre.»

Han prøvde å kvele den dårlige samvittigheten, men uansett hvor mye han klemte til, så var det likevel liv i den.

Det var ikke grus, og det var ikke gress. Det var en slags blanding av sand og små gresstuster. Det friske draget fra sjøen satte ham i skikkelig spillehumør.

Han hadde lenge lurt på om han skulle ta med fotballstøvler. Men det hadde vært å utfordre skjebnen. Han kunne aldri vite om mor ville stikke nesa i bagen. En shorts kunne han alltids bortforklare, men neppe fotballstøvler.

Far insisterte alltid på at han skulle ha Tretorn joggesko, kjøpt på Hauk Sport. Fjorårets utgave satt som sydd på foten nå, og han kjente ved første ballberøring at førstetøtsjen hadde tenkt å vise seg fra sin beste side i dag.

Han og Eple fant hverandre som de aldri hadde gjort tidligere. Han sklei gjennom forsvaret gang på gang. Han var til og med nede og henta ballene sjæl noen ganger. Han var Rødtangens svar på Hiawatha. Skulle bare hatt et pannebånd.

Han skåra og skåra. Kom til slutt ut av tellinga. Innimellom kampene bada de og spiste is mens de lå til tørk på svabergene.

– Hva er’e som skjer a’, Bjørnar? Du er jo helt konge, jo.

– Trur det er Hiawathas ånd som har tatt bolig i meg.

Kvartfinalen og semifinalen sklei like lett som isen ned gjennom halsen. Før finalen lå de på ryggen og kikka på måkene som bare lå og seilte i den varme lufta.

På stranda bortafor kunne de se Siri og noen hyttevenninner bevege seg langsomt og søvnig i bikini. Hvorfor gikk de så sakte? Hva var det egentlig med jenter? Og saltvann og solkrem som glinsa og lokka? Bjørnar kjente at det var best å snu seg på magen.

– Interessert, eller?

Kompisen gliste.

Det rumla i magen hans.

– Sulten? Eple klaska ham over brunfargen med ei flat hand.

– Nokså.

– Finale først. Og så er det rett hjem til A. Braathen-pølser, kompis. Bedre premie kan vi ikke få. Mutter’n har med fire-fem kilo, minst. Kom igjen, la oss ete motstanderne først.

Bjørnar blei liggende helt matt og kikke rett opp. Der oppe, et eller annet sted, var Gud. Man kunne ikke spille fotball en hel lørdag uten å bli straffa. Og nå pølsene på toppen av det hele.

– Hva i hælvete er’e som skjer? Du speller jo som om du kommer rett fra Sunnaas, jo, ropte Eple.

Han var ikke til stede. Hodet hans jobba med pølser og synd, sult og skam.

– Hiawatha har forlatt meg, mumla han.

– Gi nå faen i det derre Hiawatha-surret ditt. Vi trenger en forbanna gåll. Og den er det du som må skaffe oss. Bare én. Please.

Han blei redda av farta si, helt på slutten av kampen. Han skulle til å bruke den berømte Bjørnar-tuppen, da han kjente hvordan beina blei feid vekk under ham. Han stupte framover og blei liggende på trynet, med kjeften full av skjellsand.

Ingen protesterte på at ballen blei lagt på straffemerket.

– Jeg tar’n sjæl, sa han sammenbitt.

Eple så på ham med et mørkt blikk og ei urolig underleppe.

Han gikk fram og retta litt på ballen, før han skritta langsomt bakover, stirra keeper-trynet midt i øya. Jeg får late som jeg er mor på Høstinnsamling, tenkte han. Ikke noe nøling, tro hundre prosent på saken. Skuddet var helt ok. Men det var også Oslo-slampen. Bjørnar så hvordan han strakte seg vannrett etter ballen, lå i lufta som et flygende ekorn, fingrene subba borti ballen uten å få skikkelig tak. Skuddet skifta retning. Bjørnar så at det gikk mot stanga. Han lukka øya, holdt hendene foran ansiktet. Han ville ikke være her, ville ikke være med på dette.

Det var hans skyld at det gikk på ræva.

Så hørte han plutselig jubelropene og kjente dunkinga fra lagkameratene i ryggen.

– Du kunne ikke gjort det litt mer spennende, da. På innsida av stanga, i ryggen på keeper og så langsomt i mål!

Eple skrålte og omfavna ham med en skikkelig bjørneklem.

De klarte å skuffe unna det som kom av angrep i de siste minuttene.

Etterpå var han helt tom.

Hvordan skulle dette gå?

Den store, dampende pølsegryta sto midt på bordet. Og det var ketchup, sennep, løk, pølsebrød, lomper, potetstappe og flasker med Messina-brus fra Grans bryggeri.

– Skikkelig hyttemat, sa Eple.

Bjørnar satt helt stille og så på at de andre forsynte seg.

– Nei, har du sett på maken. Her viser vi ikke vanlig høflighet engang. Bjørnar, det er jo du som er gjesten her, sa faren til Eple.

Mora til Eple smilte mot ham.

– Hvor mange pølser?

Hva skulle han svare?

– Egentlig ingen. Jeg æ’kke så innmari sulten. Ikke for å være uhøflig, men …

Han merka barnepsykolog Johnny Bergs vaktsomme, men vennlige øyne.

– Ikke sulten? Har du vondt noe sted?

– Nei. Eller jo. Kanskje litt vondt i magan. Men jeg kan ta litt potetstappe.

Han fikk ei diger sleiv. Den forsvant fort. Wienerpølsene fra A. Braathen lukta sinnssjukt godt, der de lå i buljongen. Han måtte bare stålsette seg. Han hadde synda nok i dag.

Det blei servert fleskepølser i nesten samtlige barnebursdager de blei invitert i. Det var der Bjørnar hadde sklidd utpå første gang. Ofte organiserte foreldrene til bursdagsbarnet en pølsebod i stua, så sto de der i kø, akkurat som om de var på fotballkamp eller i pølsekiosken i byen. Sånn var det jo med synden. Den var ofte godt organisert. Bjørnar hadde hatt dårlig samvittighet i flere uker etter bursdagen. Men i neste barneselskap var han på pølsekjøret igjen; han klarte ikke å stå imot Satans snarer.

– Bjørnar?

Han kvakk til av stemmen. Det var Eples mamma.

– Er du helt sikker på at du ikke vil ha bare ei pølse?

Hvem visste når Gud kom til navnet hans. Kanskje det skjedde akkurat nå. At Den undersøkende dom gjaldt ham, i dette forbanna øyeblikket.

– Bjørnar, hør på meg.

Stemmen til Johnny Berg var mild.

– Du trenger ikke være beskjeden. Bare føl deg som hjemme. Vi syns det er utrolig hyggelig å ha deg med på hyttetur, alle sammen.

Bjørnar kjente at han var på gyngende grunn nå, i ferd med å miste fotfestet for godt.

– Litt mer potetstappe, i alle fall?

Mora til Eple nikka oppmuntrende.

– Litt kanskje.

Den digre sleiva forsvant enda fortere enn den forrige.

– Ta ei pølse, du, gutten min.

Johnny Bergs stemme var så utrolig vennlig. Men det var jo sånn synden kom krypende. I lekker og utspekulert innpakning, tilsynelatende helt uskyldig. Satan kledde seg jo stadig ut som en lysets engel. Han var en utspekulert jævel. Det sto i Bibelen.

– Agnes, jeg tror Bjørnar vil ha ei pølse.

Han rakk ikke å protestere. Plutselig lå pølsa på tallerkenen foran han. Den glinsa og glitra, så lekker og spenstig ut. Ropte på å bli spist. Han lukka øya et lite øyeblikk.

Unnskyld, Gud. Jeg er så forbanna sulten. Så sprakk han.

Han revna fra øverst til nederst. Han sprakk som Sten Stensen på en mislykka 10 000-meter. Han kasta seg ut i det, velta seg i synd.

Den ene pølsa blei til to. Og til tre. Til slutt var han oppe i ni pølser. Med brød, med lompe, med potetstappe. Johnny Berg bare nikka tenksomt og bød på flere pølser. Etter elleve var det slutt.

Han kikka skamfull opp.

– Sorry. Jeg har visst spist altfor mye.

– Nei, nei. Det er deg vel unt, kom det fra Eples foreldre.

Bjørnar reiste seg fra bordet.

– Tusen takk for maten.

Han sjangla tilfreds bort til sofaen og slang seg nedi.

Mor så ham fra verandaen der han kom, solbrun og med enda lysere hår enn vanlig. Han prøvde å slentre ubesværa over gårdsplassen. Klumpen i magen var tyngre enn Jette-bagen over skuldra.

Det var søndag kveld og for en gangs skyld ikke serierunde i fotball. Han slengte fra seg bagasjen og satte seg ned i en av terrassestolene. Hun bød på iskaldt vørterøl fra Aass Bryggeri. Nå måtte han holde kjeft om wienerpølsene.

– Nå? Det ser i alle fall ut som om du har fått nok frisk luft.

Han tok sats og lot kjeften overta.

– Nei, altså. Det var jo veldig hyggelig. Kjempefin hytte og sånn, veldig fine turmuligheter, men …

Hun nikka oppmuntrende.

– Men det var litt rart å ikke gjøre de vanlige lørdagsgreiene, liksom. Litt utenom det vanlige.

Han kunne se at hun forsøkte å skjule et lite smil.

– Du skal vite det, Bjørnar, at jeg bare vil at du skal gjøre det som er rett. Det som du og jeg vet er rett. Det er ikke noe annet som opptar meg. Og du vet, det er ofte sånn med synden, at man må smake på den før man virkelig skjønner hva det dreier seg om.

Han skvatt til. Var hun synsk, som Ellen G. White?

Mor fortsatte.

– Fristelsene kommer til oss i mange former. I hva vi ser, i hva vi leser, det vi hører, det vi tenker på. Det gjelder bare å velge det som er rett, ikke sant?

Og så kom det.

– Pastor Paul, ungdomspastoren vår, har tenkt å starte en egen dåpsklasse nå i forbindelse med at vi skal ha den offentlige møteserien. Jeg håper inderlig at du vil være med på det, Bjørnar.

Han kikka over verandakanten. Så kveldsola som speilte seg i elva. Bruene skinte og gløda. Celluloserøyken tegna striper på himmelen, over hele sentrum, som et gyllent pakkebånd som bandt hele elvebyen hans sammen.

Det var vel ikke noen vei utenom.

10

– En vederstyggelighet for øynene!

Bjørnar skvatt til og blei trukket tilbake til virkeligheten. Han stirra på de sennepsgule løperne på kirkegulvet, det beste og tryggeste stedet å gjemme blikket når Melkersen gira seg opp. Pastoren fant fram den digre Bibelen sin og leste fra profeten Esekiel, la hodet litt på skrå, holdt Bibelen i den ene handa mens han fekta med den andre.

«Og jeg sa til dem: Enhver av dere må kaste bort de vederstyggeligheter hans øyne henger ved, og gjør dere ikke urene med Egyptens motbydelige avguder!»

Melkersen klaska Bibelen i talerstolen og så tungt og lenge utover forsamlingen. Han brukte hårpomade. Håret var strøket stramt og glatt bakover.

– De vederstyggeligheter hans øyne henger ved, gjentok Melkersen. Han nikka megetsigende. Tok lange pauser, slik skikkelige pastorer pleide å gjøre. Før det eksploderte.

– Esekiel visste hva han snakket om. Og jeg er ikke det minste i tvil, jeg heller. Det kan ikke bare tenkes, det er helt sikkert, at det profeten snakker om her, er den kriminalitet og råhet enkelte, jeg understreker enkelte, ser på tv-skjermen. Dersom Esekiel hadde levd i dag, ville han uten den minste nøling ropt ut mot de vederstyggeligheter som skitner til tv-skjermer og kinolerreter i vår tid. Gud har noe å si til oss som lever i endens tid. Gjør dere ikke urene med det som verden fôrer dere med, sier han. Dere er et folk som skal berede dere til Frelserens gjenkomst.

Melkersen bladde i Bibelen.

– Og la meg minne om hva en annen profet sier, nemlig Esaias. Veit dere hva han sier? Veit dere det? Jo, han forteller oss at «den som vandrer i rettferdighet, lukker sine øyne for ikke å se på det som ondt er».

Melkersen løfta begge hendene nå, mens han heva stemmen.

– Lukker sine øyne! Vi snakker ikke om å gløtte på det ene øyet. Vi snakker ikke om å kikke så vidt. Det handler om å lukke øynene. Fullstendig. Lukke dem for det som ondt er!

Bjørnar småskalv der han satt på finérplata som utgjorde kirkebenken. Selv Bea hadde lagt bort tusjene. Fuglegutta vagla seg på benken som to artsfrender i den heller pjuskete kategorien.

– Nå i trengselens tid, fortsatte Melkersen. – Nå i trengselens tid gjelder Guds løfter for de som er rene. De gjelder for de som er redelige, de som lukker sine øyne for det som ondt er. Hvordan kan vi forsvare at vi går i teater? Eller på kino? Hvordan kan vi forsvare at vi er henfalne til fjernsyn når Gud taler så klart og tydelig til oss?

Er det dette som er hellig vrede? undra Bjørnar. Har han lov til å skjelle oss ut fordi han taler på vegne av Gud?

Det kom et nytt skingrende spørsmål fra talerstolen:

– Hvordan kan vi vente å bli lik vår frelser når vi i timevis ser på slikt som er fremmed for hans karakter? Når vi fyller sansene våre, sinnene våre, med djevelskap! Det er vel ingen i denne sal som innbiller seg at det ikke er en sammenheng mellom den ondskap vi tillater øynene våre å dvele ved, og det liv vi fører til daglig.

Han hadde vært på kino. Han og far hadde vært og sett på Flåklypa Grand Prix. De hadde til og med vært og sett på The Sound of Music. Til mors oppgitte hoderisting. Far hadde argumentert med Julie Andrews. Og Rodgers og Hammerstein: – Gutten må få med seg litt kultur.

Pastoren senka stemmen og fortsatte som om han snakka til mindreårige. Han hviska nesten.

– Hvordan kan vi snakke om de såkalte kulturelle fordelene ved å gå i teater? Eller på kino? Hvordan kan vi snakke om kultur på fjernsynsskjermen, når det vi fryder oss over, er så uanstendig, simpelt og skittent at det forderver det vi står for som menighet?

Hva slags menneske var det egentlig Bjørnar var? Det var ikke bare det at han hadde sett på Kojak. Han likte det også. Og da var det enda verre å få tilgivelse. Det hjemsøkte ham. Synden. Den attraktive Synden. Det var som å ha et skrubbsår med skorpe. Han klarte ikke å la være å klø og pirke, selv om han visste at det kom til å blø og gjøre vondt etterpå.

Han likte å spille fotball på lørdager. Han likte fleskepølser. Han likte detektimen. Han var ikke rein. Han var ikke rede. Han var ikke det minste klar for endetiden.

Melkersen var like ved målsnøret nå.

– Vi befinner oss i den siste tid. Antagelig er vi den siste generasjonen som kommer til å leve på denne jorden. Tidligere lyse horisonter er dekket av mørke, truende skyer. Herrens dag nærmer seg med raske skritt. Begivenheter som innvarsler den siste krise er ved å ta form. Vi lever i en fordunklet tid, i den siste og avgjørende fase i Guds folks historie. Derfor må vi ikke sove. Vi må være våkne – og rede!

Melkersen holdt nesten på å glemme det vanlige sluttsignalet, men tok seg kraftfullt inn igjen.

– Amen!

Han så triumferende ut over forsamlingen.

I dag var det ingen som svarte «amen» tilbake. Menigheten satt dukknakket og tyst. Avslutningssangen var blinka ut med omhu, på nynorsk. «Å, var eg meir deg Jesus lik.»

Han sneik seg inn i blokka, inn på rommet. Vrengte av seg lørdagsantrekket, kjente en slags befrielse. Da han kom ut på kjøkkenet, var mor i gang med maten. Far jobba. Noe med en diger lastebåt som måtte bli ferdig. Hydraulikk, pumper og vinsjer, det var fars greie.

Han snuste ut i lufta.

– Hva er’e du lager?

– Gryterett med soyapølser.

Hun snudde seg og så alvorlig på ham.

– Jeg har tenkt på dette lenge. Vi bør ha et sterkere innslag av vegetarisk mat i kostholdet vårt. Kroppen vår er en gave fra Gud. Og det står i Bibelen at vårt legeme er et tempel for Den hellige ånd. Disse pølsene er utviklet fra soyabønnen. Har du hørt om soyabønnen?

Han rista på hodet.

– Den inneholder masse gode proteiner samtidig som den er svært helsevennlig. Gud forventer av oss at vi tar vare på kroppen, at vi lever sunt. Da er vegetarmat viktig. Og riktig.

Han merka seg det siste, at man alltid må gjøre det som er rett.

Bjørnar gikk bort til kjøkkenbenken og så på hermetikkboksen som sto der. Det lå noen soyapølser igjen i en gyllenbrun lake. Han tok opp en av dem og holdt den opp i lufta. En litt lang finger, så bleik at den måtte være kappa av et lik.

– I stedet for kjøtt, forklarte mor. – Sunne proteiner. Bare ta en bit!

Han så nølende på soyapølsa han fortsatt holdt i handa.

– Noen ganger gjør du deg mer kresen enn du virkelig er. Det er umodent av deg, Bjørnar.

Mor trakk på skuldrene.

– Heretter blir det faktisk vegetarisk mat når det passer seg sånn. Mammaen til Bea har gitt meg flere gode oppskrifter.

Hun leste opp fra ei liste. – Linselapskaus. Makaronifisk. Nøttestek. Gulrotpudding.

– Stikker ut en tur, jeg.

– Bjørnar!

Han krøyp sammen.

– Du veit hva hviledag betyr, ikke sant?

– Ja da. Jeg skal bare ut en tur.

11

Han spurta forbi tørkestativet, opp på Leiker’n, videre til Ulvekula.

De satt bak det ene målet og stura. Eple, Geniet og JP.

Han jogga bort.

– Hva er’e som skjer, ’a?

– Se sjæl.

Borterst i støvskya fikk han øye på Reier Schuman, faren til Henki. Han pekte og gestikulerte. Bjørnar lot blikket vandre.

– Han har tatt de beste …?

Eple kikka opp med et surt blikk.

– Han har tatt kremen og plassert dem på lag sammen med Henki, ja. Og så får røkla lov til å være motstandere. Et kupp.

– Hva er’e egentlig som har skjedd?

Geniet kikka opp under den mørkerøde luggen. Fregnene var hissige, og det var så vidt han klarte å få delt de sammenbitte tenna.

– Da vi kom for en time siden, var de i gang. Schuman hadde vært tidlig ute. Hadde tatt med seg fine, nye baller. Og drikkeflasker, med Sun Shake-saft. Gutta var helt i lomma på’n.

– Hæ?

– Da var det selvsagt ikke no’ tvil om hvem som skulle dele inn laga. Det blei gullgutten og de nyinnkjøpte lagkompisene mot bermen. Skjønner’u?

– Men åffer få’kke dere spelle?

– Vi venter liksom på tur.

– Men Vepsen var kvalifisert?

– Klart. Og Nagel får spelle for røkla, men bare så vidt.

Bjørnar klødde seg i hodet. Så kom det til ham.

– Han prøver å splitte oss før den neste gatecupen. Han vil ha Vepsen.

Hver eneste vår arrangerte de gatecupen på Ulvekula, før selve fotballsesongen kom ordentlig i gang. Ingen voksne fikk lov å bry seg. De tok ansvaret for alt sjøl. Kampoppsett, dømming, banemannskaper. De satte opp lag med gutter fra sin egen gate, uavhengig av hvilke klubber i byen de spilte for ellers. Det var Pettersløkka County, Dyran United, Hedensrud Rovers og mange flere gatelag. Gutta i Berget borettslag het Tangen United. Dagen før cupen pleide Eple og Bjørnar å dra på Drammen Høvleri. Der fikk de forsyne seg med så mye sagflis de bare ville. Med sagflisa markerte de opp hele Kula. Sidelinjer, midtstrek, straffefelt, cornermerker og straffemerker.

Tangen United hadde Vepsen. Og det likte ikke Reier Schuman. Han mente at gutta rundt Kula burde toppe et lag som kunne vinne. Og så kunne de andre bare fordele seg på b- og c-lag. På laget til Schuman var Vepsen et førstevalg.

– Åffer kan han ikke bare holde seg unna? Voksne ha’kke no’ med detta å gjørra, sa Eple. Han spilte ikke på noe klubblag, men elska gatecupen.

– Vi stikker. Æ’kke no’ poeng å vente på å bli tatt til nåde av Reier Schuman.

De sprinta ned gjennom skauen, kryssa bak musikkpaviljongen og ned forbi kolonialen.

Muren der Hedenrudbussen snudde, var som skapt for danking. Her gjaldt det å lese skudd og vinkler og være raskere enn sin egen skygge. Spørsmålet var alltid om de skulle ha lov til å dempe ballen én gang før de skøyt mot muren, eller om de måtte ta den på direkten hele tida.

– Ålreit, vi sier to tøtsj, bestemte Eple.

Vepsen og Nagel kom halsende rundt hjørnet. Nagel nikka alvorlig mot Vepsen.

– Vi veit noe …

De stimla sammen rundt den røde capsen.

– Schuman prøver å kuppe gatecupen. Han vil starte noe som heter Ulvekula All Stars. Stiller med drakter og greier. Og saft. Og dere kan jo gjette hvem som skal værra kaptein på All Stars.

– Er’e noen som biter på?

Eple stirra hardt på Vepsen.

– Ikke se på meg. Jeg er Tangen United til jeg dør. Men et par av gutta på Pettersløkka er nok på vei over til proffspell.

Eple nikka. Litt letta, så det ut til.

– Da veit vi i alle fall hva det er snakk om. Det er uansett en hel vinter til gatecupen. Skal vi danke, eller?

Mirakelet skjedde midt i den tredje runden.

To skikkelser kom nedover bakken. To som gikk og holdt rundt hverandre. Begge hadde like langt hår og store, vide skjorter som hang utapå olabuksene. Frynser både her og der. Blomstermønster. Digre rutete skjerf. Og skulderveske i militærstoff.

Hiawatha!

Bjørnar blei stående stiv og stum. Det blei Vepsen som redda situasjonen.

– Trudde ikke du bodde her, Hiawatha?

Kjære Gud, ikke la ham bli sur på Vepsen. Ikke nå. Strekk ut de lange armene dine fra hvor du nå enn er, og la Hiawatha stoppe opp.

– Nei, jeg bor ikke her. Men jeg har en kjæreste som bor i Andreas Nilsens vei. Driver dere med danking?

– Med to tøtsj. Skarr’u værra med, eller?

Vepsen var overjordisk. Bjørnar visste ikke om noen andre som hadde turt å stille det spørsmålet.

Hiawatha tok av seg skulderveska. Den var dekorert med jakkemerker. «Make love not war.» «Peace.» «Nei til EF.» Han kom helt bort til dem.

– Da er vel jeg sist, vil jeg tro. Hvem er det som er foran meg?

Bjørnar rakte opp handa.

– Og du er?

– Bjørnar.

– Hei, Bjørnar. Jeg heter Tor.

– Er’e ålreit med Hiawatha, eller?

Hvor fikk han motet fra?

– Klart.

Hiawatha nikka mot de andre. Så var de i gang.

Eple hadde vunnet forrige runde. Han klinte ballen i murveggen, Vepsen fikk så vidt dempa og slengt den tilbake. JP slo ballen skrått oppover på muren så den gikk i en høy bue på returen. Geniet la den nydelig ned på brystet og banka til på halvspretten. Flaks for Bjørnar. Det betydde at Nagel så vidt klarte å få lagt en markkryper som ga en enkel retur fra murveggen. Hans tur nå. Var det noen grunn til å være barmhjertig? Burde han ikke bare dra til det han kunne? Tenk om Hiawatha røyk ut på første spark, sendt ut av ham, Bjørnar? Gutta ville bli forbanna. Du måtte prøve deg, hæ? På Hiawatha, liksom?

Han dro til. Ganske hardt.

Ingen grunn til bekymring. Hiawatha leste bevegelsene hans og hadde tatt vinkelen på skuddet før Bjørnar skjønte noen ting. Han gjorde en lynkjapp og kattemyk bevegelse sideveis og møtte returen med en vipp som sendte ballen opp i lufta. Så la han den først på brystet, deretter på låret, før han triksa et par ganger med foten og sendte den i en bue mot murveggen. Bjørnar fikk frysninger.

Eple nå. Bjørnar så på blikket hans at han ville imponere. Han klinte til. Ballen traff kanten på muren og spratt tilbake i en håpløs vinkel. Vepsen var ute.

JP starta opp igjen, og Geniet fortsatte med et skudd Nagel så vidt fikk dempa. Skuddet hans var lett, Bjørnar konsa skikkelig. Han kjente at han blei varm i huet. Han kløna det selvfølgelig til, dempa ballen altfor langt ut på sida. Og bomma på muren. Ute.

Det gikk selvsagt som det måtte gå, og som de ville at det skulle gå. Eple og Hiawatha sto igjen til slutt. Eple trodde en liten stund at han hadde lagt gullegget da han fikk slått en høy ball hvor returen havna bak Hiawatha. Men det var ikke noe å mase med. Godset-helten snurra rundt så det lange håret flaksa, sto med ryggen til muren, triksa et par ganger før han vippa ballen opp i lufta og sendte den i muren med et halvveis brassespark. Kunst. Eple var ferdig.

– En runde til a’, Hiawatha!

Vepsen var skikkelig i støtet.

Hiawatha kikka bort på den utvalgte squaw’en. Hun trakk lett på skuldrene.

– Ålreit. Men bare én.

Bjørnar tenkte at dette ikke var mulig, at han snart kom til å våkne og ligge i senga si og vente på vekkerklokka. Med det var sant. Det var asfalt og betong, det var en gatestump i virkelighetens verden. Og blod som pumpa rekordfort rundt i kroppen. Han kjente plutselig ei hand, lett på skuldra. Hiawatha. De sto med ryggen til resten av gjengen.

– Du er ganske kjapp, ser jeg.

– Jo’a.

– Men litt trøbbel med førstetøtsjen?

– Det er vel ikke så vanskelig å se.

Bjørnar hviska og kikka ned.

– Slapp av.

– Hæ.

– Bare slapp av og kos deg med ballen. Det er leik, det er et spill, uansett hva voksne sier og mener. Når ballen kommer, så må du se på den som en venn, en du har lyst til å være sammen med. Da kommer mykheten i kroppen.

– Er jeg så stiv?

– Bare vær deg sjøl. Du kan ikke være noen andre uansett.

Hiawatha snakka lavt, bare til ham.

– Dem sier at du kanskje skal gi deg på Godset etter denne sesongen? Har stått i avisa.

– Hva dem sier, betyr ikke noe. Jeg slutter den dagen fotball ikke er gøy, når leiken er borte, når andre skal bestemme over mitt spill.

– Trur du dere røkker ned, eller?

– Veit ikke. Men et nedrykk er ikke noen katastrofe. Det fins andre ting i verden som er viktigere. Mye viktigere.

– Klar igjen, eller?

Vepsen sto med ballen.

Hiawatha ga Bjørnar et lett trykk på den ene overarmen.

Han kjente at noe falt på plass, om ikke annet så for en liten stund. Han var Bjørnar, 14 år om et par uker, og ikke så verst fornøyd med det.

Førstetøtsjen vendte tilbake fra Dødsskyggens Dal. Han dempet ballen som om de hadde kjent hverandre hele livet. Traff med skuddene. Ut med Eple. Ut med Nagel og Geniet. Vepsen røyk ut da han prøvde seg på det samme brassesparket som Hiawatha hadde vist fram. Til slutt gikk JP ut etter en mislykka heading.

To mann igjen. Bjørnar mot Hiawatha.

Brått blei han vár en ny følelse. Merkelig. Han kjente at han ikke trengte å vinne. Han måtte for en gangs skyld ikke være best, hadde ikke noe å bevise. Presise skudd nå. Dempinger han aldri hadde vært i nærheten av. På vrista, på kneet, brystet, panna.

– Kom igjen, Bjørnar. Nå skulle Schuman ha sett deg. Da hadde du blitt kjøpt opp med en gang, gliste Vepsen oppmuntrende.

Han kunne selvsagt ikke vinne. Selv om han trodde at han hadde gjort det, i et lite, gyllent sekund. Han sendte i vei et umulig skudd, og det var bare flaks at det traff muren høyt oppe. Returen kom i en nesten fortapt, død vinkel. Hiawatha sto stille et lite øyeblikk, før han med tre dansetrinn var borte ved ballen. Han snudde seg aldri, bare strakte foten bakover og traff den med hælen. Ballen gikk i en nydelig, liten bue over hodet hans og dalte ned i perfekt skuddposisjon. Hiawatha klinte til på hel volley, uten så mye som å løfte blikket. Ballen gikk som ei pil skutt fra en bristeferdig bue. Det var en høvdingøvelse.

Bjørnar var sjanseløs på returen. Og det var helt greit.

– Jeg får vel prøve å komme meg herfra med æren i behold, humra Hiawatha. Han nikka til gutta, løfta ei hand og la den rundt en myk skulder som fortsatt venta.

– Dæven, sa Vepsen.

De andre bare nikka.

12

– Du er best når du ikke tenker, Jesusbarn. Du holdt jo faen meg på å vinne over Hiawatha i danking, bare fordi du ikke tenkte så fælt. Tenking æ’kke bra for deg, hadde Vepsen sagt.

I dag tenkte Bjørnar mest på jenter. Han hang over sykkelstyret og tok det faste overblikket over Tangen i morgendis. Mørket var seigt nå, ga seg ikke uten skikkelig kamp. Akkurat nå lå døgnet og vippa mellom det gamle og det nye, det hardpakka, nattsvarte du ikke kunne gjøre noe med, og det lyse, ubrukte som kom krabbende over åskanten. Bjørnar hutra. Det lå ei rå og guffen tåke over det svarte vannet. Kranene og fabrikkpipene ranka seg i silhuett. Små lys på toppen av kranene og ei tynn røykstrime fra de lange pipene viste at det oppi alle nedskjæringene fortsatt var aktivitet her.

Liz romsterte i hodet hans.

Z’en markerte at Liz kom fra den andre sida av byen. Fra Toppenhaug. Hun hadde gym sammen med Merete og Siri. For et par uker siden hadde hun slentra bort til dem i friminuttet. Begynt å prate, helt tilfeldig.

Hun snakka penere enn dem. Liz sa «boken». Og der hvor han sa «stassjon», sa hun «stasjooon».

Besøkene hennes i friminuttene hadde fortsatt. Nå kom hun bort til dem i nesten hver pause.

– Hun liker ikke folka i klassen sin, sa Merete.

– Liker ikke?

– Se på dem, da. Toppenhaug-soss hele gjengen. Fusalpjakker og lodenfrakker. Docksides og skinnransler. Liz sier at det eneste som betyr noe i det miljøet, er fasaden.

Toppenhaug-gjengen gikk med hvite seilerstøvler. Bakpå hver av støvlene hadde de skrevet en U og en H. Unge Høyre. De gikk i lyseblå v-gensere med rutemønster på brystet. Rutene sto på høykant. Noen hadde til og med lysegule v-gensere med samme type mønster. Det beste Bjørnar kunne oppvise, var mariusgenseren. I fjor vinter hadde sossegjengen funnet det helt nødvendig å gå med slalåmhansker på skolen – med bilde av den franske hanen brodert inn i hanskeskinnet. Og glidelås over håndleddet. L’Équipe. De var med i Drammen Tennisklubb. Og hadde hytte på Tjøme. Påhengsmotor. Vannski.

Bjørnar tenkte på Liz mens han sykla nedover mot Støperiet.

De hadde funnet tonen. Hun lo av ham. Han kjente ingen som pleide å synes han var morsom. Liz hørte på ham når han snakka. Nikka til ting han sa. Og hun var ikke interessert i Tommy Ovesen. Hun kom med sylskarpe observasjoner av andre folk.

– Fraulein Flottedal kunne trengt litt sex, kunne Liz plutselig si en dag tysklærerinna hadde vært ekstra muggen.

En gang hadde Liz og Bjørnar blitt stående aleine i skolegården, bare de to.

– Hva liker du å holde på med, ’a? forsøkte han seg.

– Jeg driver litt med seiling.

– Åh …

– Men jeg liker det ikke noe særlig.

Lang pause.

– Kjører du slalåm, da?

– Litt. Men jeg har ingen å kjøre sammen med.

Ny lang taushet. Før Bjørnar hadde plumpa ut i det.

– Hva liker du egentlig, ’a?

Hun hadde stått helt stille, sett på ham med disse øya som han ikke skjønte stort av.

– Jeg liker deg, sa Liz. Og snudde seg og gikk.

Bjørnar trilla ned bakken mot vaktbua på Støperiet, slapp styret, holdt balansen og strakte hendene oppgitt mot himmelen. Han lente seg litt bakover og kjente det rå draget fra elva. Han kom til å tenke på et uttrykk pastor Melkersen hadde brukt. «Jeg arme menneske.»

Jeg arme menneske. Han festa grepet rundt styret igjen.

«Men jeg har ingen å kjøre sammen med.»

Han dunka handa i styret. Visst faen. Det var jo en soleklar invitasjon. Han måtte lære seg til å høre etter når folk snakka, ikke bare prate sjøl.

13

Det blei for mye på én gang. Tallerkenen var allerede full, for mange ting ropte på oppmerksomhet.

– Det er jo ikke noen ordentlig fest, da, hadde Merete sagt da de sto og hang i storefri. – Bare noen få stykker. Jeg har lovt mora og faren min at det ikke skal bli noe bråk. Vi bor tross alt i blokk. Litt musikk, litt å spise og litt å drikke. Bare veldig rolig.

Bjørnar så på henne.

– Liz kommer, sa hun. – Ikke sant du kommer?

Han følte seg pressa og småkvalm, skutta seg mot morrasola som blei mer og mer bleik om nebbet etter som denne underlige høsten fikk tak. Han sto på det faste stedet sitt og tenkte, etter at avisene var levert. Her var det best utsikt. Det var også her sola kom først, traff garasjeveggen og skapte en lun krok i et ellers morrakjølig landskap. Han lente seg mot muren, hvilte blikket. På elva. Alltid elva. Det eneste skikkelige holdepunktet i livet hans. Andre ting kom rekende litt for mye på én gang nå for tida, uten at han fikk rydda skikkelig opp i hodet.

Fest. Hjemme aleine-fest.

Det burde egentlig passe ham bra. Han likte jo å synde. Han likte det virkelig. Smaken av fleskepølser, duften fra håret til Liz, det glisende fjeset til Kojak, Jonas Fjeld, tippekampen på lørdager. Synden hadde mange skikkelser. Å synde var som å kjenne fartsvinden i håret en tidlig maimorgen når han lå over styret ned Gamle Kongevei.

Festen han var invitert på, var sikkert synd. Det kom til å være jenter der, musikk med tekster han hadde begynt å skjønne, dans. Vepsen kom sikkert til å ha med seg ting fra farens barskap. Vepsen, ja. Som kunne smile og fleipe og fortelle om hvordan han hadde etterfylt farens brennevinsflasker med vann så tjuveriet ikke skulle bli oppdaga. Vepsen slapp å tenke på Den undersøkende dom, de tjukke bøkene med anmerkinger, trengselstiden og den himmelske vrede som snart skulle tømmes ut over jorden. Vepsen hadde alltid flaks.

Men det var mer. Dåp. Ville han det, da? Den lenge annonserte dåpsklassen i kirka skulle sjøsettes førstkommende fredag. Selvsagt måtte de skjerme oss fra verdens synd og elendighet på ukas viktigste kveld, tenkte han.

Han visste ikke hva som var verst: Å sitte hjemme med ett øye på detektimen og ett i lekseheftet, eller å sitte i kirka en fredag kveld med begge øya ned. Det var det han gjorde, det var den nye strategien hans. Se så mye som mulig ned og vekk, for da slipper du å bli snakka til.

Noen prøvde å legge planer for ham, og han hadde ikke noe han skulle ha sagt.

Men så var det tankene han aldri blei kvitt. Tenk om. Tenk om de har rett. Tenk om Gud var i innspurten på roda si. Han så for seg Gud med to digre sykkelvesker fulle av advarsler. Han hadde bare et par postkasser igjen, og så. Ja, hva så?

Lunken. Det var det han var. Han var ikke på parti med noen. Var ikke helt til stede, verken her eller der. Og da ville Gud spytte ham ut av sin munn. Det sto i Åpenbaringen. «Derfor, da du er lunken, og hverken kold eller varm, vil jeg utspy dig av min munn.» Han kunne bibelteksten på rams. Ting klistra seg fast i hodet hans. Det var ikke alltid en fordel.

Han satte seg på sykkelen, vendte nesa mot Berget. Det var nesten for mye greier nå. Ingenting gikk bra. Godset hadde attpåtil tapt 1–0 mot Mjøndalen sist helg. Mot noen jævla bønder i brunt. Gikk det mot nedrykk?

Han kjente seg helt utkjørt. Før alt var begynt.