JØRGEN GUNNERUD

Håvard den halte

En fortelling

1

OLAV HÅVARDSSON RED gjennom bredalen. Han hadde bretunga i ryggen og øynene vendt mot Isfjorden. Den første snøen lå på toppene og fulgte fjellsida i rett linje så langt øyet rakk. Frostrøyken drev av mann og hest, men Olav Håvardsson var kledd i ei tynn skjorte. Han førte hesten med venstre hånd, og i den høyre holdt han et lite spyd. I beltet bar han kniv og øks.

De mørke fjellsidene var så bratte her at de syntes å ville falle ned over dem der de red. Høyt oppe i skaret kretset en fjellvåk i en trang sirkel, og for hver runde utstøtte den et skrik. Dvergmålet svarte på begge sider, og lyden fylte det trange skaret. Sauene var på randen av panikk og ville dra til alle kanter, men gjeterhunden kretset rundt flokken og jaget de som prøvde å bryte ut. Olav stoppet hesten og så seg rundt til han fikk øye på rovfuglen. Han reiste seg i stigbøylene, hylte det han var kar om.

Så var det som fjellvåken aldri hadde vært der, og det ble stille. Olav kunne høre det sildre og klukke i bekken; han lot hesten falle inn bak flokken og drev feet videre nedover, men var så oppspilt at han måtte huie en gang til. Han lo overgivent da det svarte fra hele skaret. Slik gikk ferden mellom mannshøye steinblokker til de kom ut i åpent lende. Olav Håvardsson stanset hesten på en kolle, der bredalen åpnet seg og han fikk utsyn for første gang.

Dagen var kald og klar. Sola glitret ute på det åpne havet, og i horisonten kunne han skimte det landet der finnene bor og som er verdens ende. Han speidet etter skip ute i leden, men så ingen. Foran ham lå Isfjorden i hele sin lengde. Bratte fjellsider stengte bygda inne på tre kanter og skygget for sola. Bare i nord var det åpning, mot havet. I vest stupte fjellene nesten rett i fjorden. Fjellveggen var irrgrønn og steinete om hverandre, og strandbakken var smal. Små hytter og stuer lå på rad og rekke i skyggen. Det var hull i rekka der snøen raste ned fra fjellet om våren. I øst hadde breen lagt igjen noen daler og koller mellom fjorden og fjellveggen. På denne siden var gårdene større og husene så lange at det kom røyk fra både to og tre ildsteder.

Olav så opp på Middagsfjellet i vest, og i samme øyeblikk forsvant sola. Han satt stille i skyggen, lyttet en stund og kjente at lufta ble kaldere. Et vindpust fra breen strøk oppetter ryggen hans, og han satte hesten i bevegelse. Da han red over den siste kollen og så ned på sletta innerst i fjordbotnen, stoppet han igjen og glippet med øynene, for der nede kravlet og krøp det som i en maurtue.

Alle menn i bygda var samlet for å sanke sauen fra sambeitet. De hadde tent bål, trukket kappene rundt seg og tatt fram maten. Feet trykket seg sammen i det store felleskveet; hestene bøyde hodene innunder småbjørk og kampesteiner for å få med seg de siste restene av høstbeitet. Olav tok alt livet inn over seg. Eimen av sur røyk fra bålene, lukten av stekt kjøtt og saueskit slo mot ham, og det surret av stemmer og klirret i kopper og kar.

En eldre mann reiste seg fra et av bålene og gikk Olav i møte. Mannen var storvokst og kledd i kofte og kappe av farget ull. Han haltet og støttet seg på økseskaftet for hvert skritt han tok. Da Olav fikk øye på ham, summet han seg raskt. Han bøyde seg ned og ga sauen som sto først et rapp med spydskaftet. Den brekte misfornøyd og sprang noen skritt. Olav ropte til hunden, og flokken veltet nedover kollen mot sletta. Den gamle lot sauene løpe forbi, mens han ventet på Olav som kom sist. Han tok hesten i bisselet med den ene hånda og klemte leggen til Olav med den andre.

– Torhall gjorde seg akkurat klar til å dra på leting etter deg.

– Jeg trenger ikke barnevakt!

Den gamle klødde seg i skjegget og smilte forlegent.

– Du har vært borte i fire døgn, Olav.

– Jeg har vært borte lenger enn det, uten at du har brydd deg.

– Det har vært snakk om slagbjørn i dalen, for det mangler så mye sau. Du skal ikke bli fornærmet på far din for at han bryr seg om deg. Kom heller og få deg litt mat.

Olav steg av hesten, og folk strømmet til for å se på sauen. De løftet armen til hilsen, før de gikk inn i flokken for å lete etter sitt merke. De dro dyrene ut, ett for ett, men hunden til Olav knurret for hvert dyr som ble tatt ut. Olav la spydskaftet mot hodet til bikkja og den la seg med den ene labben over snuten. Ett øre sto rett til værs. Alle lo godt og sa at Rapp var den klokeste hunden de hadde sett på disse kanter.

Det var som Håvard hadde sagt. Det manglet uvanlig mye sau, men nå syntes alle at tapene var til å bære, og de kom fram og takket Olav etter tur. På den andre siden av flokken, lent mot en kampestein, sto en høy kar og holdt i spydskaftet. Han fulgte alt som skjedde med vaktsomme øyne, og det var lett å se at det var en storkar, for han var kledd i blå kofte og rød kappe. Han var høy, lys og kraftig bygget. En flott kar å se til, men øynene var store og vidt oppspilte, og han blunket sjelden, derfor så han sint og strid ut. Ved siden av ham sto huskarene hans. Den ene var like lys og diger som den andre var liten og mørk.

– Han ser ikke blid ut, høvdingen vår. Han har størst mannskap i hele bygda, men finner ikke sauen sin, sa Olav og gliste til far sin.

– Hysj, gutt! Karene hans kan høre gresset gro, særlig Vak. Torbjørn Tjodreksson skal ikke få høre at vi snakker hånlig om ham.

Håvard så seg rundt og spurte lavt om Olav hadde sett feet til høvdingen. Olav svarte at han ikke hadde sett en eneste sau som tilhørte Torbjørn Tjodreksson.

– Er det sant, det, Olav? Vi er ikke tjent med å få Torbjørn på nakken. Du vet hva andre har måttet tåle.

Olav satte øynene i far sin og svarte tvert:

– Jeg må vel finne meg i å høre sånt av deg, siden du er far min; men når tok du meg i å fare med løgn?

Håvard tok sønnen i armen.

– Aldri, men jeg har ønsket noen ganger at du kunne tie, i stedet for å si det som er sant. Vak kommer hitover nå. Jeg skal snakke for oss.

Olav snudde seg og så at en av mennene til høvdingen var på vei bort til dem. Mannen som Håvard kalte Vak, var liten og lett på foten. Han hadde rett, kullsvart hår, og skjegget hans var glissent. Nå gikk han tett innpå Olav Håvardsson, som sto med spydet i hånda. Olav løftet spydet et lite hakk, og før Vak visste ordet av det, kjente han jernspissen under haka. Han rykket hodet unna, og gliset forsvant. Håvard tok tak i spydskaftet til Olav og gikk imellom. Folk så opp fra arbeidet med feet, og noen kom nærmere for å følge med. Den andre huskaren til høvdingen stilte seg opp med armene over kors. Håvard sto bredbeint med øksa i begge hender. Han sa:

– Hva kan jeg hjelpe deg med, Vak?

– Jeg har spørsmål fra Torbjørn.

– Hvis Torbjørn har noe å si til oss, kan han si det sjøl. Når du skal være mellommann, blir det bare tull.

– Jeg spør nå likevel, slik Torbjørn har sagt jeg skal gjøre.

– Da får du spørre denne, sa Håvard og løftet øksa. Vak rygget, og Håvard sa til den andre huskaren: – Du, Brand, får ta med deg mannslingen før han kommer til skade.

Så med ett sto høvdingen der og lente seg til spydskaftet. Han smilte til Olav og faren hans, men smilet nådde ikke øynene.

– Du reiser bust, Håvard? Jeg sendte Vak for å spørre Olav om et og annet. Det er vel ikke noe galt i det?

Håvard senket øksa. – Jeg er gammel, Torbjørn, men jeg er fremdeles tingbonden din og rår med det som gjelder gården. Du kan spørre meg når du er her sjøl, og ikke sende leiekaren din.

– Du vet bedre enn som så, Håvard, og det er ikke likt deg å være uhøflig. Vak er søstersønnen min og ingen leiekar.

– Ordene var ikke godt valgt, høvding, og jeg vil at du skal regne dem som usagt. Hva er det du ville si meg?

– Det er sønnen din som er sauedriveren her i Isfjorden, sa Torbjørn. – Det er han jeg har ærend hos, og Vak er da vel god nok for ham, som for alle andre. Torbjørn kikket rundt i flokken rundt dem, og mange så vekk.

Kjakene til Håvard var stramme da han sa: – Det er Vak som kaller sønnen min for sauedriveren i Isfjorden. Skikken her i fjorden er at alle driver alles sau, og sånn er loven også. Olav gjør bare det han skal, slik som andre.

Torbjørn hadde fått smilet på plass igjen og hevet stemmen:

– Vær ikke så beskjeden på vegne av Olav. Det er godt kjent at han finner mer sau enn noen andre, når vi er på sambeitet. Slik har det vært siden han ble voksen, og jeg ser at de fleste har fått igjen sau i dag. Torbjørn slo ut med hånda til de som sto rundt dem, og mange mumlet og nikket samtykkende. – Derfor vil jeg spørre Olav om han har sett de halvt hundre gjeldværene som jeg mangler, om du gir meg lov?

– Jeg har ikke sett værene dine. Hadde jeg det, ville jeg sagt fra. Olav snudde seg halvt vekk og la til: – Drive dem kan dere gjøre sjøl.

Torbjørn lente seg på spydet sitt. – Er du så stor på det at du ikke vil drive småfe for høvdingen din, like vel som for andre?

Olav svarte: – Alle vet at jeg ikke gjør forskjell på folk eller feet deres.

– Om jeg husker riktig, Olav Håvardsson, sa du at du ikke ville drive sau for høvdingen din i år. Det var i hallen min på Torbjørnnes i fjor høst.

– Jeg hjalp deg med sauen i fjor og året før det, og synes det var vel gjort, men ille lønnet.

– Hvordan da, Olav?

– Jeg fikk ikke annen takk enn krenkelser.

– Jeg kan ikke huske at jeg har krenket deg på noen måte.

– Du lot Vak stå for takksigelsene. Du husker kanskje hva han sa?

Torbjørn tenkte seg nøye om og svarte:

– Vak mente at nå som du er sauedriver i Isfjorden, ventet du vel lønn for strevet, om det så bare var en sau eller to. Husker jeg riktig? Han snudde seg mot huskaren Brand og ba ham hente hesten. – Var ikke det bra nok, eller venter du at høvdingen skal lønne deg med sølv?

Håvard skubbet sønnen unna og gikk imellom.

– Du ønsket det usagt, at søstersønnen din er leiekar, men Olav er odelsgutt og arvingen min, og det sømmer seg heller ikke at du og dine behandler ham som leiekar. Derfor ønsker jeg dette usagt på vegne av Olav, Torbjørn. Ett ord fra deg, så er denne saken ute av verden.

Da kom huskaren, Brand, med hesten, og Torbjørn grep tøylene og sa med høy stemme:

– Det sømmer seg heller ikke at du står opp mot høvdingen din, her hvor det finnes alle slags folk, både frigitte og treller, men siden det er deg, skal jeg glemme det. Torbjørn svingte seg opp på hesten, men Håvard tok tak i bisselet og så opp på ham.

– Det er ikke deg vi har noe usnakket med, Torbjørn. Det var Vak som sa disse ordene.

Torbjørn lente seg fram over hestenakken og sa med lav stemme:

– Det er best om du lærer sønnen din å passe seg for sine overmenn, men siden du ber meg så pent, skal jeg gjøre det jeg synes er rett i denne saken. Torbjørn smilte til Håvard og ba ham slippe bisselet. Så rettet han seg opp og lot hesten danse noen skritt til siden.

– Gode menn og andre. Som dere vet, er det jeg som er høvding i Isfjorden og ikke Vak. Allikevel nekter Olav Håvardsson å drive sau for meg, som for andre. Det hørte dere alle sammen. Torbjørn Tjodreksson la spydet på tvers over salen. – Jeg drar hjem, men først vil jeg si dette: Huskarene mine og mange flinke folk har lett etter værene jeg mangler. Alle har fått sauene sine, unntatt jeg. Jeg kan ikke forstå det på noen annen måte enn at noen har gjemt værene mine, eller så har de beint fram stjålet dem.

Det lød et tørt smell da spydskaftet til Olav Håvardsson brast i nevene hans. Torbjørn Tjodreksson flirte og snudde hesten. Han ga gampen et rapp med tømmene og red bort. Huskarene hans fulgte etter. Folk sto rundt Olav og Håvard og så på dem, men ingen sa noe. De ventet på hva Olav ville si.

– Det er hardt å tåle slik urett, far, sa Olav.

Håvard dro ham unna flokken og holdt tak i trøya hans.

– Torbjørn Tjodreksson eier ikke respekt for andres liv eller eiendom, og han tar det han vil, om det så er kvinner. Det er farlig for oss nå som vi er kommet på kant med ham.

– Ta det ikke ille opp, men jeg har aldri hørt noen si om Håvard den halte at han var redd for livet sitt.

– Livet mitt er snart forbi, Olav, men du er ung. Mange synes at du er det beste mannsemnet i bygda, og selv om det er sant, kan du ikke stå deg mot en slåsskjempe som Torbjørn og mennene hans. Du må ta til deg rådet mitt og holde deg unna ham, så kan vi bare håpe at Torbjørn glemmer denne saken.

Håvard slapp taket i trøya til sønnen, og før Olav fikk sagt et ord, sa han:

– Det er aldri rett å si noe som en må ta tilbake!

Olav bet tennene sammen. Så snudde han på hælen og gikk.