JØRGEN GUNNERUD

Til odel og eie

Roman om en forbrytelse

«Odels bønderne ere fri Bønder, som selv eye sin Gaards Herlighed eller bøxelrett, da de baade selv kan bruge den efter eget behag bortbøxle den til andre, saa en Norsk Odelsgaard er Kongen u-middelbar og allene undergiven.

Odels Herlighed er der kuns Liden forskjæll mellom dem og adelige Gaarde, hvor for en Norsk Odelsmand kan ansees, som en liden Adel- eller herremand.

Odels bønder erkjender intet andet Herskab, men allene skatter til kronen, saa at Odels gods der udi har samme herlighed som adelig gods.»

CHRISTOPHER HAMMER, 1797

1

De ringte klokka fem. Det var en søndag morgen i mars. Knut Moen sto ute på gata der han bodde med bagen ved foten klokka seks. Da bilen kom, satte han seg i baksetet ved siden av utrykningslederen. De to åstedsgranskerne i forsetet hilste kort.

Et kvarter seinere feide de i åtti gjennom femtisonen i Nittedal, på vei nordover, med fire tause menn om bord. Ute var det bekmørkt og folketomt, og åstedsgranskeren som kjørte, la på til hundre. Knut Moen lente hodet mot vinduet og skottet på utrykningslederen og spurte hvor de skulle.

– Til Hadeland.

– Hva har skjedd?

Sjefen tok den utente pipa fra munnen. – I lokalavisen vil det stå: Gårdbruker omkommet. Omstendighetene rundt dødsfallet er uklare og lensmannen i Gran har bedt KRIPOS se nærmere på saken. Du vet hva det betyr. Mannen lukket øynene. – En fillesak. Nå tar vi oss en blund.

Tre kvarter seinere stoppet de der riksveien til Valdres og Dokka kommer ned til Randsfjorden. Moen steg ut, tente en røyk og så seg rundt, litt fortumlet. Han knappet overallen med venstre hånd og brettet opp kragen. Det var vårjevndøgn, men snøen lå overalt. Vika foran ham var islagt og ute på Randsfjorden lå en lav skoddebanke. Himmelen over åsene på vestsida av fjorden var mørk, nesten svart, og han kom i hu at kong Halfdan Svarte druknet der ute på en dag som denne. Ytterst på neset til høyre skimtet han kirkespiret og ved strandkanten lå den hvitmalte prestegården. Den eneste fargeklatten i det vinterbleke landskapet var de røde bygningene på Brenneriet aller innerst i vika. Landhandleriet var i drift så vidt han kunne se, ellers visste han at alt var nedlagt. Hotellet, bakeriet, jernbanen, Shoddyfabrikken og saga.

Moen gned seg i øynene og åpnet dem igjen. En times biltur i mørket, så sto han i grålysningen i hjembygda, som han ikke hadde sett på tre og tjue år. Han snudde seg og så mot bilen. De to åstedsgranskerne var på vei bak et heimevernslager for å slå lens, og utrykningslederen, Gunnar Westad, brettet kartet utover biltaket. Moen smilte skjevt ved synet av sjefen sin. I den laminerte vinterfrakken og den smalbremmete hatten var han en mann som var lett å overse for dem som ikke kjente ham. Ryktene fortalte at det var hans siste utrykning etter nesten tjue år i KRIPOS. Han var nominert på førsteplass til Stortingsvalget i hjemfylket, og skulle ut i permisjon for å drive valgkamp. Westad snudde seg mot Moen og pekte på kartet med snadda.

– Jeg skjønner ikke dette. Det ligger fire gårder ute på neset der som heter Vik. Lensmannen kalte den for Søndre. Vik, søndre. Er det den, tror du? Westad pekte på åpningen mellom Brenneriet og butikken. Der lå en gammel, rødmalt tømmerlåve.

– Det er nok Østre Vik. Moen pekte på kartet.

Westad glippet med søvnige øyelokk.

– Er du kjent her?

– Mor mi er fra denne bygda. Moen stumpet røyken og åstedsgranskerne kom ruslende og satte seg i bilen. Westad brettet sammen kartet og kom seg på plass. De holdt lav fart, for veien ut til kirka var smal. Til høyre for dem tronte en gårdsklynge på toppen av en haug. Moen pekte gårdene ut for Westad.

– Den hvite bygningen på venstre hånd er Vik, søndre. Den røde låven til høyre er østre. Nordre ligger på baksiden av haugen og kan ikke ses herfra.

På toppen svingte de til venstre og inn på tunet til Vik, søndre. Åstedsgranskeren styrte bilen ned vesthellinga, mot et skjul hvor taket var borte. En mann i sivil sto utenfor og vinket. Før de steg ut, spurte den eldste av åstedsgranskerne, som het Peder Grødaland, om han kunne få låne Moen til fotograferinga.

– Så er vi hjemme til kvelden.

Gunnar Westad nikket og sa: Greit, så tok han strake veien bort til mannen ved skjulet og ga seg i prat med ham.

Åstedsgranskerne gikk bak i bilen for å finne fram arbeidstøy og utstyr. Moen gikk midt ut på gårdsplassen og så seg om. Våningshuset var en staselig toetasjes bygning og øyensynlig nymalt. Den sto i sterk kontrast til driftsbygningen, som nok var ny, men aldri hadde sett maling. Nå hadde vinteren satt sine spor på plankeveggene. En gammel Ferguson traktor sto med snuten ut av en åpen kjøreport, og harven lå ute og rustet inne ved veggen. En sliten sulky var parkert på hjørnet. Moen lukket øynene og tenkte seg tilbake i tid. Han fikk fram bildet av den samme gårdsplassen for fem og tjue år siden. I samme øyeblikk ropte noen navnet hans, borte ved utrykningsbilen.

Ti minutter seinere sto Moen med kamerautstyret rundt halsen, på en flekk med råtten is, ved siden av en dunge med hestemøkk. Han ventet tålmodig, mens Peder Grødaland og parhesten Paul Botten rigget lamper inne i vedskålen på Vik, søndre. Som ved et under sto reisverk og panel igjen. Lufttrykket etter eksplosjonen hadde tatt med seg gluggene og døra. Bølgeblikktaket lå strødd utover gårdsplassen, og lensmannsetaten hadde trukket presenninger over taksperrene i tilfelle nedbør.

Det varte og rakk. Moen var urolig, men det var ikke kulda og lukta av hestemøkk som plaget ham. Han sto og beit seg i leppa, da Paul Botten steg ut gjennom døråpningen og tente en røyk. Botten var en diger nordlending med krøllete hår. Ansiktet var grått og han skottet opp fra røykskyen.

– Er du klar, Moen?

Knut Moen nikket.

– Æ tviler. Det er faen, steinhakke mæ det verste æ har sedd.

Bak ham stakk de buskete øyenbrynene til Grødaland fram fra døra.

– Pass munnen din Paul, når vi er i lag med de døde. Paul Botten snudde seg.

– Bannskapen er en del ut av min natur, Peder. Han fortsatte henvendt til Moen: – Peder tror at Vår Herre er fra Rogaland, som han sjøl. Botten kastet røyken og snudde seg mot Grødaland igjen. – Han andre karen, Peder, kor er han fra? Finnmarka?

Svaret kom kontant fra skålen: – Oslo!

Paul Botten lo og gikk mot Moen. – Gi meg kameraet, så slipper du dette.

Moen vinket avvergende. Han gjorde kameraet klart, pustet dypt og skrittet rundt skåledøra som lå på bakken foran ham. Han skrevet over dørstokken og så seg rundt. Peder Grødaland tente arbeidslampene, og uten seremonier rev han presenningen av den døde, eller rettere sagt det som var igjen av bonden som hadde sprengt seg. Moen satte kameraet foran øyet. Blitzen lynte og han flyttet seg etter Peder Grødalands instruksjoner. Han fotograferte venstre underarm som var kuttet av like ved håndleddet og flyttet kameraet mot hodet.

Da han tok de siste bildene følte han seg uvel, men holdt seg på beina til han var ferdig. Han gikk raskt ut av skålen, rundt hjørnet og spydde. Han gikk ustøtt videre til baksida av bygningen, bøyde seg og tok en neve snø som han la mot panna. De ropte på ham inne i skålen, men han enset dem ikke. Isteden tørket han handa på buksene, fisket fram tobakken og klarte å fomle til en røyk. Slik sto han til beina bar igjen og studerte sporet etter en gummistøvel i takdryppet ved veggen. Han kastet sigaretten, plukket opp ei bølgeblikkplate og la den forsiktig over fotsporet. Han skvatt da han snudde seg for å gå tilbake til kollegene. På hjørnet sto Gunnar Westad og kikket. Utrykningslederen smilte til Moen.

– Det er ikke første gang du ser noe som dette her?

Moen ristet på hodet.

– Jeg har vært borti sånt før. Tre eller fire ganger.

– Jeg vet det. Det er derfor jeg spør.

Moen tidde beskjemmet og Westad fortsatte:

– Enda blir du dårlig?

– Jeg hadde kanskje ventet å finne en eldre kar. Han her er ikke mye mer enn tretti. Hva heter han?

– Tore Vik.

Gunnar Westad la hånden på skulderen til Moen.

– Det er en lei sak. Han etterlater seg kone og en datter på seks. I går kveld gikk han i skålen for å fylle vedkassa, mens kona la ungen. Det var visst nesten et rituale. Klokka halv ni smalt det. Westad smilte forsiktig.

– Er du klar igjen?

2

Moen tok avstøpning av fotavtrykket bak skålen. Han var sliten og frossen. De hadde jobbet nær åtte timer uten stans for å få ekspedert Tore Vik, som Grødaland uttrykte det. Ambulansen hadde stått der i to timer. Han hørte stemmen til Gunnar Westad inne fra skålen:

– Det mangler en hånd her.

– Botten og jeg har gått over hele skålen. Vi finner den ikke.

Peder Grødaland hostet og Moen hørte at han snøt seg.

– Ute da?

– Spør Moen. Han har snoket rundt skålen.

Moen reiste seg opp og gikk rundt til de andre. Skodda var blitt så tjukk at han bare kunne skimte den røde delen av ambulansen. Westad så opp på Moen og sa:

– Vi har et problem her.

– Jeg hørte hva dere snakket om. Jeg har ikke sett noe.

Westad så på klokka. Peder Grødaland sto med nesa i lommetørkleet og fulgte utrykningslederen med øynene. Paul Botten stilte seg ved siden av Moen og sa med lav stemme:

– Nå vil Peder hjem. Han har ikke noe til overs for sjølmord.

De tente hver sin røyk og Paul Botten stampet med føttene. Gunnar Westad kom bort til dem.

– Jeg må få litt mat i Grødaland. Peder har ett år igjen til pensjon. Orker dere mer?

– Jeg fryser snart i hjel. Paul Botten stirret på føttene sine.

Westad stakk hendene i frakkelommen. Han var tydelig irritert, men Paul Botten fortrakk ikke en mine og pekte rundt seg i skodda.

– Eksplosjoner er rare. Kom handa ut, kan et dyr ha tatt den. Den er definitivt ikke der inne. Det kan jeg garantere deg. Smilehullene til Botten ble tydeligere. – Her ute kan vi ikke se ei hand for oss. Han lo av sin egen vits.

Gunnar Westad moret seg ikke.

– Jeg vil ikke at bikkja til naboen skal komme hjem med handa til Tore Vik. På den andre sida kan vi ikke holde på ambulansen stort lenger. Hva synes du, Moen? Snart er det din tur til å ta sånne avgjørelser.

Moen tenkte seg om et øyeblikk.

– Jeg ville sende Tore Vik nå og fôre Botten og Grødaland.

Han utbroderte ikke forslaget. Westad nikket og sa:

– Ja vel. Da blir det slik. Han snudde seg og gikk mot ambulansen.

Paul Botten stakk en takknemlig tommel i været, og de stampet med føttene da den døde gardbrukeren ble løftet inn i ambulansen. Westad tok av seg hatten og Moen rakk knapt å rive av seg lua, før bilen forsvant i tåka. Gunnar Westad pekte på utrykningsbilen, der Peder Grødaland allerede satt. Paul Botten begynte å gå, men Westad nappet Moen i armen og pekte inn i skålen.

– Hva tror du? Peder har bestemt seg for at det er sjølmord.

– Det er litt underlig at han fikk eksplosjonen i ryggen. Det kan like gjerne være en ulykke.

Westad satte hatten på hodet igjen.

– Hva slags grunn hadde han til å leke med dynamitt en lørdagskveld med underholdning på TV og en liten familie som ventet på ham? Westad så seg rundt i tåka og mumlet noe om handa som var vekk.

Moen delte hans bekymring og klappet Westad lett på skulderen.

– Hvis du vil kan jeg bli igjen og ta en kikk etter hånden. Jeg har et talent for å finne ting.

Moen satt på en veltet hoggestabbe. Talentet hadde sviktet ham. Hånden til Tore Vik var ikke å finne. Han hadde tenkt gjennom saken fra alle vinkler og så bare én mulighet. Hvis underarmen var truffet av en gjenstand og hånden hadde gått sine egne veier, måtte den ha kommet ut gjennom skåledøra som eksplosjonen hadde trykket ut. Han kunne ikke se for seg hvordan kroppen til Tore Vik ble slynget en vei og hånden en annen. Gjennom taket for eksempel. Det var mørkt da Tore Vik ble funnet. Sjansen for at naboen hadde tatt med hånden hjem, var ikke særlig stor. Da var det vel en rev, eller grevlingen.

Moen gikk ut av skålen og slukket arbeidslampa. Han tente en røyk. Ute var det halvmørkt, selv om sola var der et sted bakom skodda. Det var ikke en lyd å høre, og i stillheten varslet noen store krystaller at vinterens siste snøfall var i anmarsj. Da ble stillheten brutt av en barnestemme.

– Mamma. Mamma, hvor er du? Det var stille et øyeblikk igjen, så kom et skrik: – Mamma!

Det hørtes ut som ungen bare var noen meter unna i tåkehavet. Han kastet røyken og gikk mot lyden. Ungen ropte igjen og Moen fikk opp farten. Han løp til han skimtet utelampa på hovedbygningen og holdt hendene foran seg for å ta av for hindringer. Da han nådde døra, var den lukket og det var stille. Moen åpnet, gikk nølende inn i bislaget og ropte hallo. Så trådte han inn i lyset og varmen.

Ei lita jente sto på kjøkkengulvet og så på ham med store øyne. Hun hadde på seg en rød ullgenser og strømpebukser i samme farge. En liten nisse med musefletter, og hun var livredd. Moen tok av seg lua og forklarte at han het Knut og var politimann.

– Finner du ikke mammaen din?

Hun ristet på hodet.

– Er du helt alene?

Hun nikket.

– Jeg ser at du er redd, men jeg skal hjelpe deg. Sett deg der. Moen pekte på slagbenken hvor en malebok lå oppslått. Bordet var overstrødd med fargeblyanter. En svart og hvit katt hoppet ned fra vedkassa og været på buksebeinet hans. Så hoppet den opp på bordet og stakk snuten i en halvspist brødskive med bringebærsyltetøy. Jentungen skubbet pus ned av bordet.

– Nei, Buster.

Oppdrageransvaret fikk den vesle jenta i balanse igjen. Moen satte seg på en krakk og smilte, og jenta dumpet ned på benken og foldet de lubne hendene. Hun så alvorlig på ham, da han spurte:

– Hva heter du?

– Kristin etter bestemor.

– Har mamma vært borte lenge?

Hun nikket alvorlig. Moen skottet på tegnesakene.

– Har du tegnet alt dette mens hun var borte?

– Ja. Hu fekk en telefon og så skulle jeg tegne til hu kom te bars att.

– Hvem var det som ringte?

– Det sa hu ikke noe om. Jeg trudde hu skulle gi Brona.

– Hvem er det?

– Gampen hass far.

– Sa hun noe om det?

– Nei, men det var derfor vi kom hit. Vi bor hos bestefar.

Moen var i villrede.

– Tør du være aleine her litt til? Så kan jeg se om hun er og gir hesten?

Kristin bare så på ham.

– Eller vil du jeg skal være her til mamma kommer?

– Jeg vil du skal finne mamma.

– Du er sikker på at hun gikk ut?

Jentungen nikket flere ganger og pekte på kjøkkendøra.

– Der.

Moen fant Brona i stallen. Den slo med halen og stampet i spilltauet. Mammaen til Kristin var ikke å se. Da han kom ut på garden igjen, var det melkehvitt. Gårdstunet og bygningene var borte i tåkehavet, og han fikk et anfall av den angsten som følger med når man ikke kan orientere seg. Han visste knapt hvor hovedbygningen var, og peilet seg inn etter vinkelen på låveveggen. Han begynte å gå og trakk et lettelsens sukk da han traff bilen til fru Vik. Han stilte seg opp og pustet ut.

En kvist knakk der ute i skodda og han spisset ørene. Det gnisset i tøy og en stein ramlet. Moen skrudde av politiradioen og prøvde å lokalisere lyden. Forsto han det rett, kom den fra eplehagen foran hovedbygningen, og det var et steingjerde der borte. Han beveget seg i den retningen han trodde gjerdet befant seg og stoppet for å lytte hver gang han traff en trestamme. Da han omsider nådde steingjerdet, ropte han:

– Fru Vik! Hallo. Er det noen her? Han prøvde igjen. – Det er Knut Moen fra politiet.

Han fikk ingen reaksjon og lyttet et minutt til. Han hørte at det smalt i en dør, så ble det stille igjen.

Moen famlet seg fram langs steingjerdet en meter eller to. Så stilte han seg med ryggen til gjerdet. Nå skulle hovedbygningen ligge rett framfor ham. I det samme øyeblikket som han slapp taket i steinene og begynte å gå, hørte han løpende føtter bak ryggen sin, på den andre siden av gjerdet. Denne gangen ropte han ikke. Den brå lyden skremte ham slik at han ble stående og trekke været. Han tente lommelykten og lyste rundt seg til ingen nytte. Skodda ble enda mer ugjennomtrengelig. Han slukket den og undertrykte politirefleksene. Det hadde ingen hensikt å løpe etter noen, slik som forholdene var, og han hadde heller ingen grunn til å gjøre det.

Moen fikk kartet på plass i hodet, og gikk noen skritt i retning hovedbygningen. Da hørte han stemmen til jentungen i tåka. Mamma er tilbake, tenkte han og pustet lettet ut. Han flyttet beina forsiktig foran seg skritt for skritt til han var halvveis gjennom eplehagen. Han kunne høre jentungen hele veien. Kristin ropte på mamma, men hun fikk ikke svar. Moen var ganske nær lyden, da han gled på en isflekk. Han fikk tak i en våt og svart eplegrein, men en kvist skrapte ham i panna så blodet rant. Han tørket det vekk og gikk to skritt til, og der var Kristin. Hun klamret seg til et par bein. Da hun fikk øye på Moen, skrek hun og forsvant.

Den andre skikkelsen hang igjen i skodda, som en sekk. Moen gikk helt inntil og rørte ved den. Kroppen svaiet lydløst. Da sannheten gikk opp for ham, famlet han etter tauet. Det var stramt som en jernstang. Han bøyde seg ned og tok tak like bak knærne på kroppen og heiste skikkelsen opp. Buksene han holdt i var glatte og våte, og det glapp i første forsøk. Så fikk han kroppen opp på skulderen. Han rev og slet i løkka rundt halsen, men den var umulig, og den hengte gled leddløst ut av hendene hans for andre gang.

Han famlet rundt i lommen på høyre lår. Hjertet hamret. Han fikk tak på den store foldekniven, gikk opp på tå og åpnet kniven i én sammenhengende bevegelse, skar tauet og klemte kroppen mot seg med venstre arm. Den deiset i bakken like fullt. Han gikk ned på kne og løsnet løkka rundt halsen på den hengte. Han kjente innenfor tøyet. Det var en kvinne og hun var ennå varm. Han tenkte på livredning, men et blikk på helningsvinkelen til hodet var nok. Hun lå med åpne øyne og stirret på ingen ting. Han foldet kniven sammen og puttet den i lommen.

Nå prøvde Moen å reise seg, men beina bar ikke. Han sto på kne og lyttet etter jentungen, før han husket at han faktisk var tjenestemann i politiet. Hva var nå den rette prosedyren i et tilfelle som dette? Han fomlet langs beltet til han fant politiradioen og skrudde den på. Så sendte han kallesignalet.

3

Moen tok brannmannsløft på kvinnen og gikk i vei dit han trodde huset var. Etter knapt ti meter så han utelampa. Han gikk gjennom kjøkkenet uten å se verken til høyre eller venstre. Da han kom inn i dagligstua, kjente han lukta av den døde og så seg rundt før han la henne på en fillerye på golvet.

Hodet hennes hang på skakke som om ryggraden var borte og munnen hang åpen. Moen kvalte innskytelsen til å lukke øynene hennes. Kvinnen var lys blond og hun var kledd i en svart golfjakke over en lys rød Tskjorte. Ellers hadde hun slitte brune fløyelsbukser og en seilerstøvel. Han måtte ha mistet den andre på veien. Skikkelsen var spinkel og virket skjør. Hun så ut som om hun var lett å brekke. Han kastet et blikk på løkka som dinglet rundt halsen og merket etter tauet. Så fant han et pledd på sofaen som han dekket henne med og gikk ut på kjøkkenet.

Jenta var ikke å se og Moen håpet hun hadde gjemt seg i huset. Det var ingen ting han kunne utrette ute. Det var nesten ugjørlig å hanke inn en livredd unge under sånne forhold, men han hørte ikke en lyd og gikk bort til kjøkkenvasken. Der tok han Zalo på fingrene og vasket dem grundig, før han tok kjøkkenkluten og tørket av kjeledressen på underarmene. Han luktet forsiktig. Katten satt på halen og studerte ham ved døra til spiskammerset. Den snudde seg mot døra, mjauet og stakk klørne i dørsprekken. Moen så at låsen var åpen, men døra satt for hardt for pus. Han banket forsiktig.

– Kristin. Er du der? Det er meg, politimannen.

Moen åpnet døra, og der satt hun sammenkrøpet under nederste hylle, med hendene foran ansiktet. Han tok henne i overarmene og reiste henne opp og bukserte henne ut av skapet. Jenta sa ikke et ord.

– Kom hit vesla, så skal vi vaske fingrene.

Kristin lystret uten å mukke. De vasket fingrene hennes sammen og Moen tok fjeset med den andre siden av kjøkkenkluten.

– Er mamma syk? spurte hun med store øyne.

– Ja, hun er syk.

– Har hun bæsjet på seg?

– Ja. Hun har nok det. Kom, så setter vi oss.

– Jeg er tørst.

Moen fant et glass i kjøkkenskapet og åpnet springen.

– Jeg vil ha saft, sa hun trassig og Moen åpnet kjøleskapet og fant en mugge med ferdigblandet rød saft. Han tok med to glass, og de satte seg. Buster slikket på brødskiven med bringebærsyltetøy, uten innblanding denne gangen.

De drakk saft og ventet i taushet. Nå som anledningen bød seg, falt Moen sammen som en klut. Han klarte bare så vidt å holde armene rundt den vesle kroppen på fanget. Hun vred på overkroppen og tok seg til håret.

– Pappa gråter aldri, sa hun. – Mamma sier at han ikke fikk lov av farfar.

Jentungen sovnet på slagbenken med et pledd over seg. Moen hørte stemmer utenfor og reiste seg tungt. Da Gunnar Westad viste seg i kjøkkendøra, la Moen pekefingeren på munnen og pekte på jentungen.

Han åpnet døra til stua og pekte. Utrykningslaget listet seg gjennom kjøkkenet som røverne i Kardemomme by, og Moen lukket døra forsiktig etter dem. Westad bøyde seg ned og dro teppet av liket og så spørrende på Moen.

– Er det kona på gården?

– Må være det.

– Hva har skjedd?

– Kan vi ikke ta det litt seinere. Vi er nødt til å få den vesle dattera deres vekk herfra. Hun har sett mer enn hun har godt av.

– Hvem er nærmeste pårørende?

– Hun sier de bor hos bestefar.

Westad nikket.

– Lensmannen får ta seg av det. Han kommer med legen om et par strakser.

Peder Grødaland sto på kne ved den døde og saumfor henne fra topp til tå. Han så opp på Moen.

– Hvor skjedde dette? Vi må sikre åstedet.

– Ute i forhagen.

– Hvor da?

– Jeg vet ikke. Kunne knapt se en meter framfor meg.

Peder Grødaland ristet oppgitt på hodet.

– Det er ikke bra nok, Moen.

Westad brøt inn.

– Det er bra nok for i dag. Vi kan ikke utrette noe i denne ertesuppa.

Botten smilte ironisk bak ryggen til Grødaland og satte seg. Huskatten smøg seg mellom beina til Moen og snuste på matmor. Grødaland hadde armen framme for å ta den, men katten snudde og trippet ut gjennom dørsprekken med halen til værs. Det ble ikke sagt et ord før de hørte støvler på kjøkkentrappa. Det smalt i ei dør og jentungen våknet. Moen satte seg ved siden av henne.

– Nå skal du dra til bestefar.

Moen løftet henne opp og gikk mot døra. Da det bekymrete ansiktet til lensmannen dukket opp i døra, sa han bare:

– Bli med meg! Hvor er bilen din? Moen slapp fram distriktslegen og fulgte lensmannen gjennom mørket, fram til bilen. Lensmannen åpnet bakdøra og Moen la den søvndrukne jenta i baksetet. Hun hadde ikke protestert en eneste gang. Moen lukket bildøra.

– Du må bare kjøre henne til bestefaren. Vet du hvor han bor?

– Ja, men hva skal jeg si til ham?

Moen forklarte i korte trekk hva som hadde skjedd.

– Du kan ikke bli med og forklare? Kanskje jenta blir redd. Hun kjenner ikke meg.

Det var tydelig at lensmannen ikke likte oppdraget, men Moen lot seg ikke merke med det. Han klappet lensmannen oppmuntrende på skulderen, og gikk tilbake til huset.

Da han kom inn i stua igjen, sto legen på kne ved fru Vik. Han viklet sammen stetoskopet og så på tjenestemennene.

– Det er helt ufattelig. Jeg snakket med Bergit Vik for bare tolv timer siden. Jeg var her i går også og så til mannen hennes.

Moen satte seg på en stol. Gunnar Westad la hånden på skulderen hans.

– Det har vært en tøff dag på jobben. Westad gikk et skritt i retning legen som fremdeles sto på kne. – Det gjelder deg også, ser jeg. Skal vi ordne formalitetene? Gunnar Westad så på klokka.

– Hun kan ligge her i natt. Du, Grødaland, får finne et rom hvor de ikke fyrer.

Moen satt og så apatisk framfor seg, mens Grødaland forsvant og kom tilbake. Legen var ferdig med papirarbeidet og takket for seg. Grødaland og Botten tok tak i hjørnene på fillerya og løftet den døde kvinnen. Den andre døra i stua sto åpen etter Grødaland, og de bar Bergit Vik ut gjennom den.

De benket seg på kjøkkenet, og Moen forklarte hva som hadde skjedd.

Gunnar Westad klødde seg i hodet.

– Er det noe vi er nødt til å gjøre før vi drar?

– Du må spikre opp skåledøra. Det fikk jeg ikke gjort.

Botten reiste seg øyeblikkelig og stakk tommelen i været til Moen. Grødaland ble sittende og skule. Westad snudde seg mot Grødaland.

– En må være her i natt. Hva sier du, Peder?

Peder Grødaland svarte ikke.

– Jeg kan ta det, hørte Moen seg selv si.

– Er du sikker?

Hvis han fikk være aleine, var han villig til alt. Men han sa det ikke og mumlet: – Ja.

Moen låste døra etter kollegene og lette etter kaffen. Han fylte vann i kjelen, skrudde på plata og satte seg ved kjøkkenbordet. Han støttet hodet i hendene og ble borte et øyeblikk. Han våknet av at noen hamret på kjøkkendøra. Kjelen kokte. Han reiv den av plata, gikk til døra og låste opp. Utenfor sto en kvinne med kritthvitt ansikt og store grå øyne. Hun stirret på uniformen hans, og han gikk til side og slapp henne inn. Hun satte en liten bag på golvet, før hun tok hånden hans og presenterte seg som Kari Vik, søster til Tore. Hun så seg rundt.

– Hvor er alle sammen?

– Sett deg ned, så skal jeg forklare. Vil du ha en kopp kaffe? Han øste kaffe på kjelen.

– Hvem er du?

– Jeg er Knut Moen fra Kriminalpolitisentralen.

Hun så på ham for første gang.

– Knut. Er det deg? Jeg så bare uniformen. Hun var forbløffet.

– Jeg har tenkt på deg år om annet og lurt på hvor det ble av deg.

Kari Vik dumpet ned på krakken. Moen sto ved kjøkkenbenken og ristet på kjelen.

– Hva er det egentlig som foregår?

– Hva har du hørt?

– Jeg tar helgevakter på Gjøvik sykehus. Da jeg kom på kveldsvakt, sa de at Tore var omkommet i en ulykke og at jeg måtte dra hit så fort jeg kunne. Jeg har et krypinn på Gjøvik, men der er det ikke telefon. Da jeg skulle dra, var været så fælt at jeg kvidde meg for å kjøre. Det er derfor jeg er så sein.

Moen skjenket kaffe til dem begge. Han satte seg, og Kari Vik spurte enda en gang:

– Hvor er Bergit og Kristin henne?

– Kristin er hos bestefaren.

– Men Bergit da?

Moen satte seg.

– Hun er død hun også. Jeg holder vakt over henne.

Moen lot ordene synke.

– Hva er det du prøver å si?

– Det ser ut til at hun har tatt sitt eget liv.

– Gjorde Tore det også?

– Vi er nettopp kommet og vet ikke så mye. Jeg skulle ønske jeg kunne si noe som var til hjelp for deg, men for å være ærlig er jeg litt lamslått sjøl. Jeg vet ikke annen råd enn at du går hjem og sover ut. Det blir mye å ordne opp i.

Kari Vik dekket ansiktet med hendene og brast i gråt.

– Jeg orker ikke å gå hjem til tomt hus etter dette.

– Hvor bor du hen?

– Mannen min og jeg kjøpte et småbruk for noen år siden. Hagan. En snau kilometer nordover, hvis du vet hvor det er?

– Er ikke mannen din hjemme?

Hun så ned.

– Vi er skilt. Jeg fikk småbruket. Hun tørket tårene. – Han hadde penger, som hellet var. Lege, vet du. Hun ba for seg med tynn stemme. – Kan jeg ikke få være. Rommet mitt står her. Jeg skal ikke forstyrre deg, men så slipper jeg å være aleine.

Moen smilte forsiktig.

– Det er ikke mulig, Kari. Jeg overtrådte mine fullmakter da jeg slapp deg inn. Hvor holder foreldrene dine til?

– Far er død og mor fikk slag her for to år sida. Hu er på Marka.

Kari Vik fiklet med et lommetørkle.

– Hvordan døde Bergit? Tok hun sovetabletter?

– Hun hang i et tre i hagen.

Kari Vik begynte å gråte igjen.

– Kan jeg få se på henne?

– Det tror jeg du blir glad for å slippe.

– Jeg er sykepleier. Jeg er vant til døden.

– Rommet er låst og slik skal det være. Jeg synes du skal gå og være sammen med familien din.

Kari Vik så på ham gjennom tårene.

– Er du gift, Knut?

– Skilt.

– Har du barn?

– En datter.

Moen så ned og kremtet. Kari Vik reiste seg.

– Jeg skjønner at du vil bli kvitt meg. Hun gikk mot bagen og Moen reiste seg også. Kari åpnet døra til bislaget, men snudde seg brått. – Hva er det som har skjedd her? Jeg kan ikke fatte det.

Moen så på snøflakene som danset utenfor kjøkkenvinduet, og Kari Vik fortsatte.

– Husker du at du reddet Tore fra å drukne? Er ikke dette vanskelig for deg også?

– Jeg trodde jeg skulle finne far din i skålen. Ikke bror din.