BJØRN BOTTOLVS

Granaten

Kriminalroman

Jeg er redd.

Hvor er det vi har tenkt

oss hen? Det er ingen

jeg kjenner her. Kjør

meg hjem.

Joachim Nielsen   

1

POLITIBETJENT JO KAASA hoppet ut av bilen og fikk øye på to røde regnjakker som lå ved ei sandkasse. Han nølte et øyeblikk og hørte at makkeren, Stein Bråten, meldte fra til operasjonssentralen på BB-settet at de var på stedet. Et vindkast løftet en flik på den ene jakka og en svart damestøvlett syntes. Kaasa skrittet over ei plastbøtte. Vinduene på den rødmalte barnehagen var dekorert med glitter og engler. Gardinene var trukket for. Kaasa ble stående et øyeblikk før han bøyde seg og løftet på regnjakka. I det samme hørte han sirener.

Den blonde kvinnen lå med ansiktet mot asfalten. Bakhodet var blodig. Kaasa kjente med to fingre mot halspulsåren, først forsiktig, så hardt. Han så en vanndråpe på den blå steinen i øredobben hennes og kjente etter forsiktig en gang til. Han ropte til Bråten at han skulle kontakte ambulansesentralen og be dem slå av sirenene. De ville uansett komme for sent.

Ei oransje lommebok lå delvis skjult under den ene armen hennes. Han dro den fram og åpnet, fisket opp et førerkort. Kvinnen på fotografiet smilte mot ham med lett atskilte lepper. Oda Brun Hunter var født den ellevte november i nitten syttien. Han noterte på håndbaken og la førerkortet tilbake i lommeboka, rettet seg opp og ble stående og betrakte englene som var klistret på de smårutete vinduene. Så plukket han opp rullen med sperrebånd fra jakkelomma, bandt enden rundt stativet på den ene huska og gikk mot ei sklie. Etter over 30 år i politiet, og de fleste som patruljerende, hadde han utallige ganger vært «første mann» på åstedet og stått for foreløpig sikring, men aldri hadde han festet sperretapen mellom ei huske og ei sklie i en barnehage.

Han dekket kvinnen helt til og tok opp patruljetelefonen, gløttet mot håndbaken og tastet seg fram til avdelingssjefen på voldsavsnittet. Han myste opp mot den grå himmelen. Det hadde begynt å snø tunge, våte flak.

– Hvorfor tok de henne ikke med i ambulansen? Hvor lenge må hun ligge sånn?

Den fyldige kvinnen som presenterte seg som bestyrer, hadde en skarphet i stemmen. Kaasa så på adventskalenderen på den blåmalte døra rett foran seg. Den åttende luken var ennå ikke åpnet.

– Eksperter er på vei, og på grunn av omstendighetene her, vil de helt sikkert foreta de nødvendige undersøkelser så raskt som mulig. Han kikket seg rundt. – Hvor er barnet som Oda Brun Hunter leverte?

Bestyrerinnen nikket mot døra ved adventskalenderen.

– Angelina er på lekerommet sammen med de andre barna.

Kaasa gikk bort og åpnet døra.

– En politimann, jublet en lyshåret tass fra dypet av en saccosekk. Han kavet seg opp og begynte å hoppe opp og ned foran Kaasa.

De andre barna satt samlet i sofaen rundt en assistent med glattraket hode og ring i det ene øret. Assistenten la fra seg boka han hadde sittet og lest fra, og smilte usikkert.

– Hei, sa Kaasa og forsøkte å møte de oppspilte blikkene med et smil.

Han tenkte at sånn hadde det også vært de gangene han kom i politibil til yngstesønnens barnehage. Nå var Simen 16 år og la ikke skjul på at han mislikte at faren jobbet som politimann.

Kaasa prøvde ut fra ansiktsuttrykkene å finne ut hvilken av jentene som kunne være Angelina, men klarte ikke å plukke henne ut.

– Se på bæ-bu-bilen, lespet gutten fra saccosekken og stormet forbi Kaasa.

– Lars, bli her! ropte assistenten, men gutten enset ham ikke.

Kaasa bråsnudde seg, grep om guttens liv og løftet ham opp.

– Nå har jeg deg, sa pol’ti!

Lars hvinte henrykt og sprellet med beina.

Kaasa bar ham bort til saccosekken og la ham forsiktig ned.

– Nå må du sitte litt i fengselet, sa han med liksomstreng stemme.

Lars tok hendene foran ansiktet og sprikte med fingrene.

– I fengsel, i fengsel, jeg er i fengsel. Han prøvde en geip.

Ei av jentene hoppet ned fra sofaen og pekte.

– Det snør, sa hun.

Alle snudde seg mot vinduet som vendte ut mot bakgården. Snøflakene syntes godt mot den mørke skogen rett bakenfor.

– Ut å lage snømann, ropte en av ungene.

– Ja, lage snømann, kom det fra flere.

– Nei, vi blir her, begynte assistenten, – vi må vente til det blir noe å lage snømann av. Kanskje når jeg er ferdig med å lese og vi har spist. Han sendte Kaasa et spørrende blikk.

– Om en times tid?

Kaasa var usikker. Forhåpentligvis tok det ikke lengre tid for krimteknikerne. Han nikket.

– Hvem av dere heter Angelina?

– Hun gikk på do. Assistenten pekte mot ei dør på kortveggen, som sto på gløtt.

Kaasa kjente at mobiltelefonen dirret mot låret og tok den.

Det var Haugen, sjefen på voldsavsnittet, som sa at Storvolden og Smith var på vei sammen med krimteknikere. Barnevernsvakta var også varslet, og Haugen ba om en kort situasjonsrapport.

– Kommer tilbake, sa Kaasa og avsluttet.

Assistenten reiste seg og ropte et par ganger på Angelina.

Ingen svarte, så han gikk og åpnet døra. Kaasa fulgte etter ham.

– Angelina, sa han med rolig stemme og knakket på dodøra i gangen, og åpnet da han ikke fikk respons.

Det var ingen der.

Han så på Kaasa og tok i klinka til bakdøra. Døra gikk opp.

De ble stående et øyeblikk og se på snøflakene mot den mørke skogen.

Kaasa visste at i saker hvor barn plutselig ble borte, måtte en begynne helt på nullpunktet og jobbe seg utover. Han spurte om bygningen hadde kjeller. Assistenten ristet på hodet og ropte inn til kollegene at Angelina var borte.

Etter noen minutter hadde de sjekket utearealet. Angelina var ikke å finne. Kaasa grep BB-settet og ba operasjonssentralen sende en hundepatrulje. Han fikk øye på ei svart og hvit katte som gikk langs gjerdet. Katta stoppet et øyeblikk før den begynte å bevege seg mot bylten ved sandkassa. Bråten sto rett utenfor porten og snakket med noen som satt i en firehjulstrekker.

Katta strakte hals og snuste på bylten. Kaasa kom på noe som skjedde for et par år siden; ei huskatte hadde begynt å forsyne seg av øret på sin døde matmor. Han plukket opp en stein og kastet. Katta la seg flat da steinen landet et par meter fra den, så ga den Kaasa et smalt, gult blikk og pilte mot huska.

– Det er et lite hull i gjerdet der, sa assistenten og pekte mot skogen.

Hullet i det tettmaskede ståltrådgjerdet var for lite til at de kunne krype gjennom.

– Angelina er tynn, hun kan ha klart å komme seg ut her. Assistenten dro seg i øreringen.

De begynte å løpe mot porten. En burgunder Golf kom i stor fart, og føreren bråbremset rett foran politibilen som sto parkert på tvers foran porten. To unge menn hoppet ut. Den ene bar på et fotoapparat.

Kaasa løp på yttersiden av gjerdet med assistenten like foran. Snøen falt tettere, men fortsatt la den seg ikke i det brune, våte gresset. Neppe noen snømann i dag, tenkte han og så at assistenten hadde et kinesisk tegn tatovert i nakken.

De fulgte en sti som gikk inn mellom furutrær.

– Det er et tjern her borte, ropte assistenten.

Kaasa klarte så vidt å holde følge. Han hørte på BB-settet at Bråten ba om assistanse for å holde journalister unna.

Etter et par minutter kom de til en lysning. Kaasa stoppet og pustet raskt, ble stående og se utover tjernet.

– Svarttjern, sa assistenten.

Kuldegradene de siste nettene hadde lagt ei tynn isskorpe på tjernet, men heller ikke her la snøen seg. Assistenten gikk ned til vannkanten og prøvde med støvelen, tok et par skritt utpå. Det knaste i isen da han begynte å hoppe. Han ble et øyeblikk stående og myse utover.

– Jeg kan ikke se noen råk. Han rettet blikket mot Kaasa og sukket et gudskjelov.

Kaasa hørte på BB-settet at Victor-tre-null var på vei, og fikk øye på en robåt som lå veltet bak en stor, flat stein. Han gikk mot båten og oppdaget spor fra små føtter i sanden. Han bøyde seg og kikket under båten. Ei jente lå i fosterstilling med ryggen mot ham, den tynne, røde blusen var utenpå olabuksa, søle dryppet fra de hvite sokkene.

– Hallo, Angelina, prøvde han. – Jeg er politimann og er her sammen med … Han så spørrende opp på assistenten som sto rett bak ham.

– Hansemann.

– Vi er her for å hjelpe deg, fortsatte Kaasa. Han la hånden på håret hennes, strøk over kinnet. Hun var varm.

Assistenten bøyde seg ned ved siden av Kaasa.

– Kom, Angelina, så går vi tilbake. Det er ikke farlig lenger.

Hun lå fortsatt urørlig.

Kaasa kjente snøen i nakken og så at hun leet på den ene armen og tok seg til brystet.

– Jeg orket ikke å løpe lenger, sa hun. Stemmen skalv. – Mamma sa at hvis det hendte noe med henne, så måtte jeg løpe. Jeg husket det ikke med en gang, for det er så lenge siden, men så kom jeg på det og sa at jeg måtte på do.

– Hvor lenge er det siden mamma sa det? Kaasa tok tak i skulderen hennes og veltet henne forsiktig mot seg.

– På bursdagen min.

– Når har du bursdag?

– Når det er den nest siste dagen i november. Hun trakk pusten. – Er mamma død?

Kaasa møtte blikket hennes. Store brune, blanke øyne. Han måtte svelge og skulle til å stryke henne over det andre kinnet, men vegret seg og håpet at barnevernet var på plass når de kom tilbake.

– Kom, sa han og tok tak i armen hennes, og hun krabbet fram fra skjulestedet.

– Ohoi, sa assistenten og løftet henne opp på skulderen.

Hun kikket opp mot den grå himmelen.

– Kan mamma virkelig være død?

Kaasa møtte assistentens blikk.

– Hun skal jo komme og se på meg når jeg er Lucia.

Assistenten snudde seg og pekte mot båten.

– Hvordan var det med han mannen igjen som du diktet om i går, han som satt i båten og var nesten på gråten?

– Men pappa kommer i alle fall, sukket hun. – Pappa har lovet at han skal komme og se på når jeg er Lucia.

Kaasa fisket opp BB-settet og avbestilte Victor-patruljen.

Da Kaasa kom ut fra barnehagen, hadde snøen begynt å legge seg på asfalten. Han skvatt da mobiltelefonen ringte, og summet seg et øyeblikk før han svarte. Haugen hadde et toneleie som var et par hakk høyere enn vanlig. Han spurte om de hadde fått sjekket om avdøde hadde nøkler til boligen.

– Nei, men jeg var på vei til å ringe deg. Kaasa følte et ubehag ved å skulle rote i avdødes lommer. – Krimteknisk og rettsmedisiner er jo på vei, så det er vel bare snakk om minutter, men kanskje bilen er ulåst og nøklene er der. Jeg kan i hvert fall se etter der først; bilen står parkert rett utenfor porten. Heldigvis har barnevernet kommet. De tar seg av datteren. Ifølge bestyrerinnen er avdøde skilt og har ett barn til, en gutt på 11 år som heter Bob. De vet ikke hvilken skole han går på, eller om han har farens eller morens etternavn.

– Eller kanskje begges. Hva heter faren?

Kaasa syntes det var noe kjent med det navnet da bestyreren hadde funnet det fram for ham.

– Tom Hunter og skal bo på Majorstua.

– Har du fått opplyst hvor han jobber?

– Hun trodde at han var oversetter og at han jobbet hjemmefra.

– Pokker, vi skulle vel hatt en prest å sende til han, men siden de er skilt … Dere får ta den jobben etter hvert, men først må avdødes bolig undersøkes. Har du fått sjekket bilen?

– Jeg er bare noen meter unna, hold linja. Kaasa så at makkeren prøvde å holde orden på et titalls journalister som strente rundt.

– Ok, må dere absolutt ha bilder av lik, så gir jeg dere to minutter bakenfor denne her, beljet Bråten. Han tegnet en strek i snøslapset med støvelsnuten. – To minutter. Sharp.

Døra på førersiden på den røde Poloen var ulåst, og Kaasa fikk øye på et nøkkelknippe som lå på passasjersetet. Han bøyde seg inn og så at en porselensfrosk var festet til nøklene.

– Det ligger et nøkkelknippe i bilen.

– Godt, svarte Haugen. – Straks krimteknisk og Storvolden kommer, reiser dere til avdødes adresse i Vøyensvingen. En patrulje har alt vært der og ringt på uten respons. De er på vei opp til barnehagen for å bistå.

2

GATEDØRA I VØYENSVINGEN VAR LÅST. Den fjerde og siste nøkkelen som Kaasa prøvde, passet, og han skjøv døra opp. Oda Brun Hunters postkasse var på midten i andre rekke.

Kaasa hørte på BB-settet at operasjonssentralen ba om ledig enhet for transport av psykiatrisk pasient til Lovisenberg sykehus. Han skrudde ned styrken og begynte å gå opp trappene.

Den lilla døra til høyre i annen etasje så ut til å være nymalt. Det sto Brun Hunter med store bokstaver på messingskiltet. Kaasa møtte makkerens blikk, ringte på og mer eller mindre ubevisst telte han til ti inni seg. Ingen respons, ingen lyder, og han stakk den grønnspraglete nøkkelen i låsen. Den passet, og han nølte et øyeblikk før han dyttet døra opp.

To røde ballonger svevde under taket i entreen. Kaasa grep om den ene og så at et stort, smilende ansikt var tegnet med tusj. Bråten gliste og knipset til ballongen nærmest entréspeilet. Noe av en tegning syntes, og Kaasa tok et skritt til siden for å kunne se bedre. Et gråtende ansikt med store, mørke tårer.

Bråten skulle til å knipse til den andre ballongen, men stoppet bevegelsen.

– Hysj, hørte du?

Kaasa ble stående og lytte. Han ristet på hodet og fikk øye på ei gammel trekasse som sto ved siden av kommoden i entreen. Han myste og prøvde å lese tegnene som var trykt på. De første var utydelige, men de tre siste syntes å være G Q A.

– Hallo! ropte Bråten og nikket inn mot stua, fikk ikke noe svar og gjentok i et høyere toneleie.

Døra til stua sto åpen. Kaasa strøk raskt over håndjernene før han fisket opp magliten fra holderen i beltet og gjorde tegn til makkeren om at han gikk inn.

TV-apparatet i bokseksjonen sto innstilt på Disney Channel. Lyden kunne så vidt høres; et monster med et overdimensjonert hode jaget en figur som kunne vært en krysning mellom Donald og Fetter Anton. Kun ett bilde var plassert i seksjonen. Det viste en kvinne med alvorlig ansikt som sto og holdt ei jente i hver hånd. Jentene, som syntes å være helt like, var iført hver sin lyse sommerkjole.

Kaasa skrittet mot fjernkontrollen som lå på gulvet foran TV-apparatet. Da han bøyde seg, hørte han en annen, litt hul lyd. Han trykket på av-knappen og forsto at lyden ikke kom fra TV-en. Døra ved seksjonen sto på gløtt. Han ble stående et øyeblikk før han listet seg mot døra med blikket festet til den mørke stripa mellom dør og karm, strammet grepet om magliten og rykket til da noe knaste under den ene støvelen. Han løftet beinet og oppdaget at han hadde tråkket på et flak potetgull. Han hørte en hulking og skjønte at lyden kom fra rommet rett foran ham. Han svelget, prøvde å si hallo.

– Politi, brummet Bråten bak ham.

Det ble stille, og Kaasa tok et par steg, skjøv døra opp.

Veggen rett mot ham var dekket av basketballbilder. Over senga hang en gitar, og ved siden av den var det tapet opp en plakat av Bob Dylan. I pannen hans hadde noen skrevet med tusj: And it’s a hard rain’s a-gonna fall.

Under senga skimtet Kaasa to små, nakne føtter.

Han kremtet.

– Hallo, vi er fra politiet. Kan du komme fram.

Han registrerte så vidt en bevegelse i et par tær. Han bøyde seg og grep om de tynne anklene, kjente at de var iskalde og så rester av potetgull som hadde festet seg til den ene hælen. Han stusset da han oppdaget at huden oppover leggene var mørkebrun. Han begynte forsiktig å dra og så at den røde boksershortsen var våt i skrittet. Gutten hadde krøllete, svart hår og stirret opp på ham med store, mørke øyne. Han beveget leppene, hvisket noe som Kaasa ikke oppfattet, og det var som om han skjønte det, for han gjentok, litt høyere:

– Dere er ordentlig politi? Jeg trodde at dere var tyver. Det var en lettelse i stemmen hans. – Å ja, nå vet jeg hvorfor dere har kommet. Han strakte fram hendene.

– Men må jeg ha hendene bak på ryggen?

– Nei, jeg tror at vi får droppe de håndjerna, sa Bråten og gliste. – Og de henda dine er for tynne, så vi får ikke festa jerna allikevel.

Gutten kikket på Bråten og svelget.

Kaasa sendte makkeren et oppgitt blikk.

– Hvorfor tror du vi skulle bruke håndjern? sa han.

– For at jeg blir arrestert vel, for at jeg ikke har gått på skolen. I Amerika, hvor faren min bor, der er det sånn.

– Nei da, begynte Kaasa, – vi er ikke kommet for å arrestere deg. Han trakk pusten. I noen tilfeller, der det ikke var mulig på øyeblikket å få skaffet prest og hvor det hastet, måtte han selv overbringe dødsbudskap. Han hadde alltid følt at han mislyktes. En gang begynte han å grine. Og nå dreide det seg om et barn som brått hadde mistet moren sin. Han kremtet.

– Hva heter du?

– Bob Brun Hunter. Og det betyr at Bob er en brun jeger. Faren min er noe som det egentlig ikke er lov å si, i alle fall så sa moren min til mormor at det ikke var lov å si sånt, men nå er jo mormor død.

– Hva er det ikke lov å si da?

– Men det er jo ikke lov å si det. Han så på Kaasa med forskrekkede øyne. – Og er det ikke lov, så er det ikke lov.

– Neger? sa Bråten.

– M-m.

– Det er jo mye annet en kan si, skjøt Kaasa inn.

– Jeg vet det. Han reiste seg og dro i T-skjorta for å skjule det våte skrittet. – Brun eller svart, eller noe sånt. Og jeg er brun, ikke sant, jeg heter det jo til og med. Jeg har aldri sett faren min, han vet ikke om meg engang, i alle fall så har moren min sagt det, at han ikke vet at jeg fins. Han snudde seg og kikket opp på bildene på veggen. – Han er en sånn en, to meter og kjempegod til å spille basketball. En gang, når moren min er veldig blid, skal jeg spørre henne hva han heter og hvor han bor, for da kan jeg skrive til han. Kanskje synes han at det er kjempekult at jeg fins og at han vil at jeg skal komme og besøke han, og da kan han trene meg til å bli en like god basketspiller som han er. Bob satte seg på sengekanten.

Kaasa prøvde å kremte vekk noe som klødde i halsen.

– Hvorfor er du ikke på skolen i dag?

– Nei, for at … Han reiste seg og så ut av vinduet. – To fra sjette har sagt at dem skal dynke meg noe skikkelig når snøen kommer.

3

KAASA PLASSERTE BOB i baksetet på politibilen og lukket døra. Han fisket opp BB-settet og tok noen skritt vekk, meldte fra til operasjonssentralen at de kjørte avdødes sønn til barnevernsvakta på Sentrum politistasjon.

Operatøren ba dem være raske, for så snart som mulig måtte de transportere en psykiatrisk pasient. Kaasa bekreftet mottatt melding og gikk og satte seg inn ved siden av gutten.

– Hvorfor fins det ikke helsebror? sa Bob etter å ha fulgt vindusviskerne med øynene i noen minutter.

Da de hadde bedt Bob om å kle på seg fordi han måtte bli med i politibilen, sa han at han visste hvorfor han skulle bli med – de skulle kjøre ham til helsesøster, han hadde vært hos henne før.

– Tja, si det, sukket Kaasa.

– Og hvorfor satte han andre politimannen opp en sånn tape over dørsprekken?

Kaasa hadde gjort tegn til Bråten om at han skulle vente til Bob var ute av syne, og forbannet i sitt stille sinn makkeren da han plomberte leiligheten allerede da Bob og han bare hadde tatt et par trinn ned i trappa.

– For at tjuver ikke skal tørre å bryte seg inn hos deg, sa Bråten og snudde seg halvveis mot dem fra førersetet. – Tjuver tør ikke bryte seg inn hos folk når dem ser sånt på døra, skjønner du.

– Å ja.

Kaasa så at Bob ble sittende og grunne, som om han ikke var helt fornøyd med svaret.

– Jammen var de fine, de ballongene som hang ute i entreen. Har du akkurat hatt bursdag?

– Det var Angelina, søsteren min, som hadde bursdag, men hva tror dere mamma vil si når hun ser den tapen på døra?

Kaasa ble sittende og bite seg i leppa. For en gangs skyld håpet han at Bråten ville komme med noe som virket overbevisende, men nå var Bråten taus.

– Det var et ansikt på hver av ballongene, sa Kaasa. – Er det du som har tegnet dem?

Bob nikket og skulle til å si noe, men holdt inne et øyeblikk da Bråten svingte bilen ned i garasjen på Sentrum politistasjon.

– Men det er da ikke her helsesøster er, vel.

– Jo da, sa Bråten. – Det er ei her og, og tar jeg ikke helt feil, så tror jeg jammen at det er en helsebror her også.

Da de gikk ut av heisen i tredje etasje, sto en røslig, smilende fyr med mørkt skjegg og tok imot dem.

– Hva var det jeg sa. Bråten klasket Bob på skulderen. – Helsebror så det holder, han der.

Bob mumlet noe om at han liknet ismannen. Han ble avbrutt da radiooperatøren spurte om de snart var klar for det nye oppdraget.

– Vi drar nå, svarte Kaasa.

Mannen de hentet på Majorstua legesenter, het Tore Møller. Den knall røde strikkelua matchet ikke helt den mosegrønne frakken. Han ble et øyeblikk stående bredbeint og iaktta politibilen før han gløttet opp mot de grå, tunge skyene, og så smilte han svakt.

– Vær så god og stig på, sa Kaasa og åpnet bakdøra for ham. Han tenkte med gru på hva som kunne skje om denne storvokste mannen ikke ville bli med dem. – Da er vi vel klar for en liten kjøretur.

Møller krabbet lydig inn og satte seg tett inntil motsatt dør. Han dro lua så langt ned over hodet som mulig.

– Dere kan ikke se noe nå, sa han da Bråten svingte bilen ut i gata. – Ikke sant at dere ikke kan se noe nå? Han strøk en bred hånd med korte, butte fingre over skjeggstubben. Så ble han sittende og stirre framfor seg med store, runde øyne.

Kaasa kjente en stram lukt, som fra makrell i tomat som hadde stått noen dager åpnet.

– Hva mener du med at vi ikke kan se noe? Han angret på spørsmålet straks, forsto at det ikke var særlig lurt å rote i denne forvirrede mannens tankespinn.

Møller ble sittende og riste på hodet, en dråpe hang ytterst på den spisse nesen som virket malplassert i det store, runde ansiktet.

– Men kjære deg, det er jo det jeg skal avlegge rapport om. Dere skal jo kjøre meg dit hvor jeg skal avlegge rapport.

Kaasa møtte makkerens blikk i speilet.

– Ja, selvsagt.

– Disse enorme piperenserne, sa Møller med lav stemme. Han dyttet lua noen ganger fram og tilbake over den store skallen. – Piperensere som bare strekker seg og blir lengre og lengre og bredere og bredere. En gang vil de dekke hele himmelen, men da er det for sent. Forresten, det vil være for sent lenge før det. Han gløttet bort på Kaasa. Dråpen hang på nesen fortsatt. Han begynte å snakke om en klan som skulle gjøre seg til supermennesker, en klan som hadde inngått avtale med de riktige menneskene sånn at alt drivstoff på store fly ble tilsatt et stoff som ville ha fatal innvirkning på menneskeheten. Kun en liten kjerne av innvidde i de viktigste industrilandene ville få tilgang til en vaksine som gjorde at dette stoffet ikke virket på dem. Resten av befolkningen ville miste all selvrespekt og lydig utføre akkurat hva de ble befalt til av disse supermenneskene. Han gned seg i ansiktet med begge hender. – Det er, som dere forstår, dette jeg må forsøke å få stoppet, så lenge flymaskiner fortsatt drar disse enorme piperenserne etter seg over himmelen, kan jeg ikke hvile. Noen må forstå, noen må endelig forstå. Det er min oppgave å få noen til å forstå.

– Jeg forstår i alle fall, sa Bråten. Han forsøkte ikke å skjule et bredt glis da de kjørte forbi hovedinngangen til Lovisenberg sykehus. Inngangen til psykiatrisk avdeling lå noen meter bortenfor.

Kaasa trykket på ringeklokka. Møller sto mellom de to politimennene og myste opp mot snøværet, og etter noen sekunder duret det i låsen og Kaasa dro døra opp.

Korridoren foran dem var mennesketom, og Bråten dyttet opp den første døra til høyre som sto på gløtt.

– Vent her så lenge. Kaasa la en hånd på Møllers skulder før han fulgte etter makkeren.

Borte i en krok sto en liten fyr med ryggen til og bladde i papirer. Den brune kordbuksa med sleng var trukket helt oppunder armene av røde bukseseler, og grå hårtuster sto til alle kanter på det lille, runde hodet. Kaasa merket at patruljetelefonen ringte fra jakkelomma og følte seg raskt fram til «avslutt»-tasten.

– Han der er nok minst like bortreist som kameraten vår, hvisket Bråten.

Da de snudde seg for å gå ut igjen, hoppet mannen liksom til og kom trippende mot dem. Han rakte fram hånden, Kaasa møtte hilsenen hans og kjente at hånden var klam.

– God dag, doktor Günter, gleder meg.

Bråten kremtet og kom med sin hånd.

– God dag, god dag, og dette er Elvis Presley, gleder meg overmåte. Han trakk til seg hånden og gjorde tegn til Kaasa at de skulle gå.

Kaasa nølte et øyeblikk før han fulgte etter.

Da de var kommet ut til Møller i korridoren, ropte mannen etter dem.

– Hallo, er det dere som kommer fra Majorstuen legesenter med Tore Møller?

De to politimennene stoppet og vekslet blikk før de snudde seg mot doktor Günter. Kaasa prøvde med et forsiktig nikk.

4

– DÆVEN, STØNNET BRÅTEN da de satte seg inn i bilen. – Jeg får vel ta det på tabbekvota mi. Han gned av dugget på innsiden av ruta med jakkeermet og gløttet inn mot avdelingen. – Men han tok det jo pent.

– Skulle bare mangle, sa Kaasa, – han er jo psykiater og sikkert vant med å takle mange forskjellige, rare mennesketyper.

Bråten bøyde seg brått fram og vred om tenningsnøkkelen.

Kaasa fisket opp patruljetelefonen og så at det var Haugen som hadde forsøkt å kontakte dem. Han trykket på ringetasten.

– Jeg har fått aksept fra operasjonsleder om å få benytte dere resten av settet, sa Haugen.

– Jeg har også skaffet to fra forebyggende. De er på vei til avdødes eksmann, Tom Hunter, for å varsle. Patruljen som var der tidligere, fikk ikke kontakt. Bilen hans sto heller ikke i nærheten. Vigdis Gulliksen har forsøkt å ringe han, uten hell. Da hun ringte på mobilen, ble anropet mottatt uten at noe ble sagt. Hun hørte bare noen som pustet før forbindelsen ble brutt. Jobben deres blir å reise hjem til avdødes bror, Ole Brun, som bor i Pilotveien. Jeg har ringt og varslet han om hendelsen og gitt beskjed om at dere kommer.

– Skal vi kjøre han inn til avhør?

– Avhør? Ja, pokker, det går visst litt for fort i svingene her nå, men det må vente. Jeg har snakket med barnevernsvakta og fått opplyst at offerets sønn nå er informert om morens død. De har vurdert det sånn at sønnen ville ha det best hos Tom Hunter, altså stefaren, som han er hos sammen med sin søster annenhver helg. Inntil vi får tak i Hunter, har Ole Brun sagt seg villig til å ta hånd om barna. Det var gutten selv som nevnte onkelen da han ble spurt om hvem han kunne tenke seg å være hos, og selvsagt passer dette bra så lenge vi ikke har lyktes i å få kontakt med stefaren. Ole Brun var for øvrig i ferd med å pakke for å reise til Thailand, en reise det naturligvis ikke blir noe av. Haugen holdt inne et øyeblikk før han fortsatte:

– Men når dere først har han alene i bilen, benytt anledningen til å høre hvor god kontakt han hadde med sin søster, om han vet hvem hun omgikkes, og om hun hadde fått ny kjæreste eller elsker etter samlivsbruddet med Tom Hunter. Motiv, Kaasa; det er motiv vi må finne, og da er det nærliggende å tenke på kjærlighet, sjalusi. Men vi må holde åpent for at dette kan være en proff handling, en kald likvidering rett utenfor en barnehage klokken ti på formiddagen. Og ingen spor etterlates, ingen vitner, bortsett fra det verst tenkelige, nemlig datteren. Oda Brun Hunter levde et tilsynelatende vanlig, enkelt liv, men brutaliteten og kaldblodigheten i dette drapet gjør at vi ikke kan se bort fra politikk, eventuelt organisert kriminalitet.

Ole Brun åpnet med en gang, som om han hadde stått i entreen og ventet på at de skulle ringe på. Han var en lav, tynn mann med et pent, regelmessig ansikt. Det var tydelig at han kjempet med gråten da de to politimennene kondolerte. Han dro døra igjen etter seg og kneppet kordfrakken på vei ned trappene. De gikk etter ham, og Kaasa så at det grålige håret var gredd over en tydelig måne.

– Det mest groteske en kan tenke seg, sa Brun da han spente på seg sikkerhetsbeltet i baksetet. – Drepe en mor som leverer et barn i barnehagen. Sikkert mange som var vitner til dette, både voksne og barn.

Kaasa møtte blikket hans i speilet.

– Merkelig nok var det ikke det. Han skulle til å fortelle at kun datteren så hva som skjedde fordi hun sto i vinduet og skulle vinke farvel til moren, men forsto at det ikke var relevant å komme med det nå. – Det var såpass sent at de fleste hadde levert, og etter de opplysninger vi sitter inne med, var alle barna og de ansatte inne.

– Takk og pris for det, men hvordan går det med den stakkars jentungen?

– To fra barnevernet er hos henne i barnehagen. Snart vil det bli bestemt om barnevernet skal ta seg av henne videre eller om hun skal midlertidig være hos deg. Vårt problem er at vi ikke får kontakt med din søsters eksmann. Har du noen formening om hvor han kan være?

– Nei, men for å rydde all tvil til side, og for at dere ikke skal kaste bort verdifull tid: Tom Hunter er ingen morder. Selvsagt forstår jeg at dere i utgangspunktet kan tenke i de baner. Ganske klassisk, ikke sant: Kvinne drept, politiet får ikke kontakt med eksmann og så videre, særlig etter det som har skjedd i det siste.

– Hva da?

– Det vanlige, krangel om barna, og spesielt etter at han snakket om å reise tilbake til USA. Vel, barna, det er vel hans barn, Angelina, som han vil ha med seg. Men jeg er sikker på at han snart vil dukke opp når han får høre hva som har skjedd. Det vil jo bli et sjokk for han.

– Har du hatt kontakt med han etter at han skilte seg fra din søster?

– Vi møtes faktisk iblant.

– Når så du han sist?

– For en måned siden på Burns, et «ølhull» ved Saga kino. Forresten var det meningen at vi skulle ta en tur ut sammen før jul, men han ringte meg i forrige uke og sa at han måtte se det an, for han hadde falt på badegulvet og slått seg i hodet. Han ble i noen sekunder sittende og gni seg i øynene. – Aldri vanskelig å finne på noe å snakke om sammen med Tom, i hvert fall ikke om en er interessert i musikk. Det ender nesten alltid med en vennskapelig krangel om hvem som er størst, John Lennon eller Bob Dylan. Og siden han har en datter som heter Angelina og en stesønn som heter Bob, er det vel ikke vanskelig å tippe hvilken av disse to som er hans favoritt.

– Har du noen kommentar rundt det at Hunter ikke er Bobs biologiske far?

– Tom Hunter er av jødisk avstamning, og Bob er farget – det der var nok litt touchy, men vil uansett komme fram under etterforskningen. Oda jobbet som au pair i New York og ble kjæreste med Tom Hunter, men så hadde hun et sidesprang med en svart basketspiller. Vel, hun ble gravid og håpet i det lengste at det var Tom som var faren. Og i utgangspunktet syntes vel Tom det var ok å bli far, i hvert fall giftet de seg i sjømannskirken i New York. En kan selvsagt tenke seg at Tom fikk sjokk da han var på klinikken og tok imot barnet. Han brøt med henne på stedet. Etter noen uker oppsøkte imidlertid Oda Tom og sa at hun var blitt voldtatt, men at hun ikke hadde våget å fortelle det av frykt for at forholdet deres skulle lide. Tom godtok etter hvert dette, og bare det at han oppkalte gutten etter sitt store idol, bekrefter jo at han er et strålende menneske. Etter hvert flyttet de til Norge, og snart meldte Angelina sin ankomst. Men jeg må be om diskresjon. Tom lever fortsatt i den tro at Bob er resultatet av en voldtekt.

– Vet du noe om Odas omgangskrets? Var det en ny mann i livet hennes?

– Ny mann? Ole Brun holdt inne et øyeblikk. – Jeg vil på ingen måte sette ut noe dårlig rykte om Oda, men om sant skal sies, så hadde hun, etter hva jeg har forstått, mange menn etter skilsmissen. Jeg vil ikke kalle det dårlig moral, for det hadde hun ikke. Det var vel heller en slags uro, og noen demper den med overspising og andre … ja, dere skjønner.

Kaasa kjente at makkeren slo ham lett på låret.

– Så du vet ikke om noen som kan ha hatt motiv for å drepe din søster?

– Nei, nei overhodet ikke.

– Din søsters leilighet bar preg av at hun hadde bodd der lenge.

– Det er barndomshjemmet vårt.

– I entreen sto ei gammel trekasse merket med noen bokstaver, har du noen formening om hva den kan ha inneholdt?

Brun ristet på hodet og kikket mot inngangen til Sentrum politistasjon.

– Men én ting enes Tom og jeg alltid om på våre ølkvelder, og det er at Joachim Nielsen, Jokke, er den største rockeren Norge har fostret. Og hvis en lytter til tekstene, skjønner en at Jokke også var en stor dikter, ikke bare stor, men rå. Tenk, det gikk 100 år før Henrik Ibsen fikk en gate oppkalt etter seg, mens det knapt gikk sju år etter Jokkes død før skiltet med påskriften «Joachim Nielsens Gang» ble plassert utenfor Oslo Mekaniske verksted.

5

KAASA KIKKET I SPEILET og fanget inn de to som satt tett sammen i baksetet. Ole Brun hadde lagt en arm over nevøens skulder.

Bob blunket hardt og gløttet opp på onkelen.

– Da vi besøkte deg i sommer, sa du at ingen kunne dø på ordentlig.

– Det er riktig det. Atoms do get around a lot. Du som har hatt engelsk i noen år allerede, skjønner vel hva det betyr?

– At atomer … at atomer liksom kan gå mye rundt, liksom?

– Riktig, Bob. Den vitenskapsmannen som skrev det, forklarer at atomer ikke dør, og at alle vi mennesker som lever nå, har atomer i oss fra mennesker som har levd tidligere. Det betyr at du har atomer fra Napoleon i deg, og noen atomer fra … Sitting Bull.

– Kult.

Kaasa tenkte at i den situasjonen de var i, kunne ikke Bob komme til noen bedre enn sin onkel. Han kjente at patruljetelefonen dirret i bukselomma, og fisket den opp.

Haugen snakket raskt. Han fortalte at avdøde for vel et halvt år siden anmeldte en gammel kjenning av politiet, Jens Struaasen, for trusler. Bakgrunnen skulle være at avdøde, som hadde arbeidet ved Majorstua sosialsenter, ikke ville etterkomme Jens Struaasens ønske om mer penger. Trusselsaken var ikke kommet lenger enn at den lå midt i en haug de hadde på avsnittet med tilsvarende saker. Haugen holdt inne et øyeblikk. – Jeg hadde kontakt med spaningen om dette, og de fortalte at de for vel en halv time siden observerte Struaasen da han gikk inn på Valkyrien restaurant sammen med en kamerat. Kort sagt: Dra dit med en gang.

Kaasa sa at de hadde Oda Brun Hunters bror og sønn i bilen for å kjøre dem hjem.

– Er det noe viktig, så kan vi hoppe av og ta en taxi, sa Ole Brun.

Bråten dobbeltparkerte rett etter å ha krysset Kirkeveien.

– Da går vi først en tur på McDonald’s, sa Ole Brun og åpnet døra. – Enig, Bob?

Kaasa så i speilet at guttungen nikket.

Da de to hadde forlatt bilen, prøvde Bråten å rygge inn bak en pickup, men det ble for trangt, så han satte på blålys.

– Jeg går inn og sjekker. Kaasa åpnet døra, skrudde ned volumet på BB-settet og gikk inn på restauranten. Bare ved tre av bordene satt det folk, men Jens Struaasen var ikke å se, så Kaasa gikk inn på toalettet. En fyr sto og pisset i renna, døra til avlukket sto på gløtt. Da Kaasa gikk forbi bordene på vei ut, kikket et par opp på ham med utrykksløse ansikter. Han så ikke noe poeng i å spørre etter Struaasen. Han ringte Haugen da han var tilbake i bilen.

– Det var som pokker, men dra og sjekk boligen hans. Jeg har nå finlest anmeldelsen som Oda Brun Hunter leverte, og det viser seg at Struaasen også visste at hun hadde unger. Bare for å sitere hva som står i anmeldelsen: Og attpåtil ei jævla negerpuler. Finner dere han, så ta han inn hit. Han skal kjøres knallhardt.

De tok seg inn i oppgangen i Odins gate da et eldre ektepar var på vei ut.

Jens Struaasen bodde i tredje etasje. Han hadde skrevet navnet sitt med tusj rett på døra. Da Kaasa skulle ringe på, ble døra åpnet av ei jente midt i tenårene. De to politimennene tok et skritt tilbake.

– Faren min er ikke hjemme. Hun slo blikket ned. Glidelåsen på den burgunderrøde dynejakka var ikke dratt opp. – Han er bortreist og kommer ikke hjem på en stund.

Kaasa spurte om de kunne få komme inn. Hun kikket nølende på dem og ga dem plass.

Da Kaasa bøyde seg for å løse støvellissene, sa hun at de ikke behøvde å ta av seg på beina. Hun viste dem inn på kjøkkenet og nikket mot bordet som sto plassert under vinduet. Selv ble hun stående lent mot kjøkkenbenken. Kaasa skjønte at hun akkurat måtte ha tørket av voksduken da den kjentes fuktig. Han ble et øyeblikk sittende og iaktta det blomstrete mønstret før han fanget blikket hennes.

– Hva heter du?

– Johanna Struaasen.

Han visste at politiet hadde vært her mange ganger for å oppsøke faren hennes. Men merkelig nok virket hun ikke direkte avvisende.

– Hvor gammel er du?

– 16 år.

Like gammel som Simen, tenkte Kaasa. Kanskje de går i samme klasse?

– Går du på Majorstua skole?

Hun nikket.

– Du var på vei ut?

– Jeg går med kveldsavisene.

– Er det lenge siden faren din var hjemme?

– Jeg har ikke sett han på … et par dager. Han sa at han skulle bli borte en stund fordi han skulle besøke en kamerat som bor på landet. Hva har han gjort nå?

– Så vidt vi vet, ingenting. Det er bare en på politistasjonen som ønsker å snakke med han.

– Om hva da?

Så tillitsfull, tenkte Kaasa. Ei jente på 16 år som kanskje mer eller mindre bor alene. Han kikket seg raskt rundt. Alt syntes ryddig, og han så for seg hvordan det kunne se ut hjemme hvis Simen hadde vært alene en tid. Uansett hvor mye de maste, brydde Simen seg aldri om å rydde. Tydelig at hun ventet på et svar, for hun satte seg vis-à-vis ham og så ham inn i øynene.

– Det kan jeg ikke si. Dessuten jobber jo vi ute i gata, kjører vanlig patrulje, driver ikke med etterforskning og sånt.

Han tvilte på at spaningen kunne ta feil. Jens Struaasen med den lange, tynne halsen var for kjent til det. Det var ikke for ingenting at han ble kalt Strutsen.

– Så du er helt sikker på at han har reist bort?

– Han sa i alle fall det til meg, og han pleier ikke å lyve. Han sa at han trengte ro, klarte ikke slappe av i byen. Hun smilte svakt. – Kjører dere ute når det er natta òg?

– Jess, gliste Bråten.

Hun så rett på Kaasa.

– Da jeg var mindre, ville jeg bli politi; jeg ville bli ridende politi. Jeg husker at mamma løftet meg opp på en politihest en 17. mai da jeg var liten.

Kaasa tenkte på alle barna han hadde hatt foran seg i salen da han var i Rytterkorpset, stolte foreldre som tok bilder, kanskje hadde Johanna vært en av dem?

– Hvor er mammaen din?

– Hun er død.

– Vil du ikke bli ridende politi nå lenger, da?

Hun ble sittende og bite seg i leppa.

– Nei, for jeg har sluttet å ri. Jeg red på en gård oppe i Maridalen, men det ble for dyrt. Derfor begynte jeg å gå med avisene. Så nå får jeg ikke tid til å ri lenger.

Kaasa kom på at han kjente ryttersjefen. Han kunne høre med ham om Johanna kunne komme dit iblant for å ri. Telefonen ringte i jakkelomma hans. Det var Haugen som spurte hvordan det gikk. Kaasa sa «et øyeblikk», skrittet ut i entreen og informerte kort.

– Ok, da får dere avslutte der. Jeg har et nytt oppdrag til dere. Patruljen som har vakthold på åstedet, observerte for et par minutter siden en mannsperson inne i skogholtet på nordsiden av barnehagen. Da han ble anropt og bedt om å komme frem, ble han borte. Jeg har vært i kontakt med hundetjenesten, men begge Victor-patruljene er opptatt med søk etter en dement kvinne i Østmarka.

– Er avdøde fjernet?

– Ja, for en snau time siden, men krimteknisk jobber fortsatt på stedet, blant annet er to prosjektiler funnet.

– Da kjører vi vel blått.

– Selvsagt, men ikke helt frem, da.

Kaasa avsluttet og kikket inn i stua.

Bråten holdt fram batongen og demonstrerte for Johanna hvordan den skulle brukes for å få full effekt.

– Vi har fått oppdrag, ropte han.

Bråten slo sammen batongen ved å dunke enden mot kjøkkenbordet. Så dro han neven raskt over duken.

– Dæven, håper det ikke ble merke.

– Det gjør ingenting, sa Johanna.

På vei ut snudde Kaasa seg for å be henne ringe politiet når faren dukket opp, men innså hvor meningsløst det var. De to skulle fortsette å leve sammen. Han la hånden på skulderen hennes.

– Ordentlig drittvær å gå med avisene i. Men lykke til.

6

EN MØRK PASSAT med bakdelen halvveis ute i kjørebanen sto hensatt nederst i Langmyrveien. Bilen var dekket av et tynt lag med snø. Kaasa ba makkeren saktne farten og noterte registreringsnummeret på håndbaken.

Den kvinnelige betjenten som hadde vakthold på åstedet, pekte mot skogbrynet.

– Ser du han der borte? Jeg tror det er den samme mannen som var her i sted.

Det var nesten blitt helt mørkt, men de kunne skimte en skikkelse mellom to furustammer. De begynte å gå mot der han sto. Han veivet med den ene armen, og Kaasa syntes å se at han holdt i noe.

– Har han våpen? Kaasa fikk ikke noe svar fra makkeren og så at mannen trakk seg vekk og ble borte. Han vurderte å be om assistanse og bevæpning, men Bråten hadde alt begynt å løpe. – Vær forsiktig, ropte han og gjentok at vedkommende kunne ha våpen.

– Stopp, din jævel, gaulet Bråten, – vi får snart tak i deg allikevel. Han stoppet ved skogkanten og tente magliten.

Da Kaasa nådde ham igjen, så han spor på stien der han hadde løpt sammen med barnehageassistenten for noen timer siden.

– Faen skjæra, vi bare følger spora dine, fortsatte Bråten og begynte å løpe innover i skogen.

Kaasa nølte et øyeblikk før han løp etter.

Sporene førte dem rett mot tjernet, og Kaasa hørte at Bråten bannet høyt. Etter et par minutter nådde de fram og stoppet ved iskanten. Sporene fortsatte videre utover isen.

– Den isen holder neppe, sa Kaasa.

De ble stående og puste tungt.

– Ty, hvisket Bråten og rettet magliten utover i snødrevet.

Lyssøylen traff en svart råk i alt det hvite, og de så noen som kavet for å komme opp på isen.

Kaasa grep om BB-settet, meldte fra om posisjon og ga en kort situasjonsrapport. Han ba om redningshelikopter og dykkere. Operatøren sa han måtte gjenta posisjonen. Kaasa trakk pusten, kikket ut mot råken og gjentok.

– Ikke pokker om jeg tar meg ut dit, sa Bråten. – Frister ikke med en dukkert nå, og det står ikke eskimo i passet mitt.

Den replikken syntes Kaasa å ha hørt fra makkeren tidligere.

– Det ligger en robåt her borte, sa han og pekte med magliten. Han løp bort og prøvde snu båten, men den var frosset fast. Bråten kom, og de begynte å sparke båten løs.

– Å kjære Gud i himmelen, jamret det ute fra vannet.

Det var alt, så ble det stille, bare et svakt sus av tung snø som falt tett.

De begynte å sparke igjen, fikk løsnet båten og veltet den rundt. Kaasa grep et tau som var festet foran, og begynte å dra den ut mot isen. Bråten dyttet bak og bannet da kjølen pløyde seg gjennom det tynne snølaget og ned i sanden. Kaasa prøvde å løfte båten i tauet, og etter noe baksing fikk de den ut på isen, dro den langs land til de var kommet rett innenfor råken. Kaasa rettet ryggen og sendte på ny en lyssøyle utover. Ingen bevegelse syntes, men et eller annet lå på kanten av råken.

Bråten holdt seg i ripa.

– Du har vel ikke tenkt å dra dit ut for å dykke etter han?

Kaasa hadde ikke noe svar. Han visste bare at de måtte komme seg utover.

– Ta i nå.

Det knakte under dem. Mørke sikksakkstreker av vann slo brått gjennom sprekkene og opp i snøen.

– Jeg er ikke så sikker på at dette er så jævlig smart … Bråten kom ikke lenger, for isen brast under ham. – Faen skjæra. Han prøvde å dra seg opp, men båten holdt på å velte.

– Vent, skrek Kaasa. – Ikke på siden. Han dyttet båten sånn at Bråten fikk tak bak og hoppet selv oppi, grep fatt i makkerens jakke og dro.

Bråten var tung, og vannet som hadde trengt gjennom klærne og ned i støvlene, gjorde ham ikke lettere.

– Spark ifra, stønnet Kaasa. Han prøvde å få bedre grep og lente seg bakover.

– Spark ifra det du orker.

Da Kaasa hadde fått nesten hele overkroppen hans over vannet, skled han, men holdt fortsatt grepet. Bråten deiset over ham, og de ble liggende på bunnen av båten. Kaasa kjente vann som trengte gjennom bukselårene fra den søkkvåte kollegaen.

– Var det ikke det jeg akkurat sa, peste Bråten. – Det står pokker ikke eskimo i passet mitt.

De fikk oppkall fra operasjonssentralen, og Kaasa fisket fram BB-settet og svarte. Operatøren opplyste at helikopter ikke kunne lette på grunn av værforholdene, men at utrykningsbil med dykkere var på vei.

– Har dere kontakt med personen i råken?

Kaasa fikk satt seg halvveis opp og sendte lyssøylen utover. Bare blankt, mørkt vann som brått ble brutt av et par luftbobler.

– Nei. Han skulle til å si at den eneste han hadde kontakt med, var en dryppende våt kollega som delvis lå over ham. Han prøvde å frigjøre seg helt. – Vi er kommet halvveis ut til råken med en pram som vi har skjøvet på isen, men kommer ikke lenger.

Operatøren ba dem om ikke å ta unødige sjanser, og avsluttet.

– Unødige sjanser, freste Bråten da de hadde satt seg opp. – Ja, det kan hu si, det. Han kikket over ripa. – Er det drapsmannen som har vaka der ute, har vi han i alle fall når dykkerne kommer, og jeg tviler på at han vil ha behov for advokat.

Kaasas maglite lå tent på bunnen av båten. Han plukket den opp og sendte lyssøylen rundt seg før han rettet den mot råken. Ingen luftbobler, bare blankt, mørkt vann, og han så at det som lå på kanten av råken, var en vott med snøkrystallmønster.

7

JO KAASA PRØVDE Å SI NOE. Han ville forklare alle som stirret på ham, hva som hadde skjedd, fortelle at det ikke var meningen å jage mannen ut på isen, men han fikk ikke fram et ord.

Han våknet av at han hostet. Han ble liggende med lukkede øyne og så for seg råken, det boblende vannet og dykkerne som kom opp med den livløse skikkelsen som han ved første øyekast trodde var Jens «Strutsen» Struaasen. Ambulansefolkene klarte å få hjertet til å slå noen få slag før det var stopp, og Kaasa så at mannen var eldre enn Struaasen, nærmere femti, og at halsen var kraftigere.

Etter en foreløpig gjennomgang av klær ble det ikke funnet noe som kunne identifisere vedkommende, ikke engang nøkler eller lommebok. Det ble funnet noen mynter, og i den ene lomma på skinnjakka hadde han en halvfull eske pastiller, det var alt. Kaasa skrev i rapporten at det vedkommende hadde veivet med, trolig var en vott og ikke et våpen som han først hadde fryktet.

Alt tydet på at Passaten som var hensatt nederst i Langmyrveien, var stjålet – et sidevindu var knust og ledninger koblet. Det hadde ikke lyktes politiet å få kontakt med eieren, som bodde på en annen kant av byen.

Kaasa regnet med at den forulykkede nå var identifisert. At han ikke var i besittelse av nøkler, tydet på at han neppe bodde alene. I rapporten hadde ikke Bråten nevnt hva han skrek til mannen som flyktet. Kaasa sa at det måtte gjøres, men Bråten påsto at han ikke kunne huske å ha skreket noe som helst. Av den grunn ville ikke Kaasa tiltre rapporten, og Bråten ble forbannet og sa at dette var noe kjerringpreik.

Klokkeradioen på nattbordet viste 11.11, og ikke en lyd hørtes i leiligheten. Simen hadde for lengst gått på skolen.

Da Kaasa kom ut av dusjen, hørte han at telefonen ringte. Han antok at det var avdelingssjef Haugen. Trolig var saken allerede løst, men noe i ham håpet at den de dro opp av råken, ikke var avdødes eksmann. Han håpet inderlig at Angelina og Bob ikke hadde en drapsmann til far.

Kaasa slo håndkleet rundt seg og løp ut i stua, grep den trådløse telefonen i bokseksjonen.

– Jaså, du har ikke slutta i den drittjobben ennå.

Det var noe med den litt nasale, hese stemmen som fikk ham til å tro at den var fordreid. Han ergret seg over at telefonen ikke var utstyrt med display sånn at han kunne få opp ringerens nummer.

– Hallo, hvem er det?

Han hørte bare en hard latter etterfulgt av nervøs kremting.

– Forresten et kjempefint bilde av deg i Dagbladet i dag. Og så i en barnehage, da gitt. Liksom så nusselig, onkel politi på besøk i en barnehage. Det står jo ikke noe navn, men likevel, ikke vanskelig å se hvem det er. Kjendispurk. Men jeg ser at du løper, så du var med på å jage han jævelen som drukna, ut på isen? Faen skjæra, du var sikkert med på det òg, jage en stakkars jævel ut på isen sånn at han drukner. Trodde du virkelig at han var morderen, hæ?

Kaasa tenkte at det kunne være Bråten som ringte med fordreid stemme. Han skjønte at Bråten fortsatt var irritert fordi han ikke ville tiltre rapporten hans. Og «faen skjæra» var et typisk Bråten-uttrykk.

– Så du var der, du også. Da er det jo bare å beklage at ikke du fikk bilde av deg i avisa.

– Tja, si det, men egentlig har jeg annet å gjøre enn å reise rundt og dille i barnehager. Apropos barnehager … nei, han guttungen din har vel for lengst slutta i barnehagen nå.

Kaasa tvilte på at det kunne være Bråten likevel. Ville Bråten ha trukket inn Simen?

– Kan du si hvem du er?

– Hvem jeg er. En av mange, Jo Kaasa. Du får sette deg ned og skrive liste, og stryke dem som ikke passer.

Kaasa hørte at telefonen ble lagt på. Etter alle årene i politiet var han vant med å få ubehagelige, anonyme telefoner, men det hadde roet seg i det siste. Han håpet at det var Bråten, at det bare var hans måte å hevne seg på etter det som skjedde mellom dem under rapportskrivingen i går kveld. Men om det likevel ikke var Bråten …? Han vurderte å sjekke hvor det ble ringt fra når han kom til stasjonen.

Akkurat da han hadde fått på seg klærne, ringte telefonen på ny.

Pokker, Bråten! tenkte han. Ikke nå igjen, nok med en sånn i dag. Han grep telefonen og sa «hallo».

Haugen spurte når han kom på jobb.

– Klokka tre. Hvordan går det med saken?

– Ikke særlig bra, og vedkommende som ble dratt opp av tjernet, er ennå ikke identifisert. Eneste vi vet, er at han ikke er Tom Hunter, avdødes eksmann, da hennes søster for to timer siden var på Rettsmedisinsk institutt for identifisering. Storvolden sitter i avhør med henne nå. Du skrev jo i rapporten at det ikke kunne være Struaasen. Vi får sette vår lit til DNA-registeret og håpe at avdøde er registrert der. Og du avkrefter hva du først antok, at han kunne ha viftet med et våpen?

– Ja, jeg var nok litt for stresset akkurat da.

– Men det er jo rart … uten nøkler. Noen må jo savne fyren. Det er litt heftig her nå. Jeg har pressekonferanse om noen minutter, og aldri har jeg vel i noen tidligere sak med så stor oppmerksomhet hatt så lite å komme med.

Kaasa hørte at en annen telefon ringte på kontoret hans. Haugen utstøtte en ubestemmelig lyd og ba Kaasa stikke innom før han kjørte ut på patrulje.

Han gikk ut på kjøkkenet, skar seg et par brødskiver og brettet ut Aftenposten. «Mor brutalt drept i barnehage». Reportasjen med foto fra åstedet dekket nesten hele forsiden. Han så seg selv fra siden løpende langs gjerdet i barnehagen. Ut fra det fotoet kunne han umulig bli identifisert.

Da Kaasa vel to timer senere gikk forbi Narvesen-kiosken på Majorstuhuset, så han at både VG og Dagbladet hadde drapssaken over hele førstesiden. Han stoppet og studerte Dagbladets foto. Han var avbildet fra siden mens han løp langs gjerdet og hadde capsen langt ned i pannen. Den som kunne identifisere ham etter det fotoet, måtte kjenne ham godt.

8

HAUGEN TRAKK PUSTEN og myste mot Kaasa.

– Det kom kritiske spørsmål på pressekonferansen angående drukningsulykken. Jeg spurte da om hvilke andre alternativ dere hadde; skulle dere latt fyren bare forsvinne? Vi kjenner da til den klassikeren – gjerningsmannen som vender tilbake til åstedet. Et par journalister var naturlig nok også inne på det, og uten at jeg sa det direkte, jobber vi nå ut fra at den druknede er aktuell som potensiell drapsmann. Jeg vil tro at ingen av dere visste at det lå et tjern med usikker is noen hundre meter inne i skogen.

– Jo, jeg visste om tjernet. Det kommer fram i den første rapporten jeg skrev at det var der avdødes datter ble funnet da hun stakk av fra barnehagen.

– Ok, men som sagt, hva kunne dere gjort annerledes? Og etter hva jeg husker fra rapporten, hadde dere omtrent ikke øyekontakt med vedkommende?

– Det stemmer. Da betjenten som hadde vakthold, anropte, ble han borte, men han viste seg igjen akkurat da vi kom dit. Vi skimtet han riktignok kun som en skygge og så at han begynte å løpe da han forsto at vi jaktet på han.

Haugen ble i noen sekunder sittende og nikke.

– Dykkere har nå avsluttet søk etter mulig våpen, et arbeid som viste seg å være nærmest håpløst på grunn av gjørmete bunn, men noe fant de da, et skjelett.

– Hæ!

Haugen smilte blekt.

– De lot det ligge. Trolig stammet det fra en elg. Vel, vel, alt høres i utgangspunktet greit ut, men på grunn av utfallet vil du og Bråten rutinemessig bli innkalt til det «kjente og kjære» Spesialenheten for politisaker.

Kaasa så ned på håndbaken. Ennå syntes så vidt «11.11», tidspunktet han hadde rablet ned med kulepenn da Bråten og han ankom barnehagen. Så kom han på at det like gjerne kunne være fra da han noterte fødselsdatoen etter å ha fisket opp førerkortet – Oda Brun Hunter var født den ellevte november i syttien.

Kaasa spurte om de hadde fått kontakt med eieren av Passaten som ble tauet inn?

– Nei, merkelig nok, og som jeg forstår av rapporten din, tyder alt på at den er stjålet. Eier heter Arvid Myhr og skal bo på Bøler, ikke omhandlet i straffesaksregisteret. Krimteknisk vil etter hvert saumfare bilen. For øvrig har Storvolden akkurat avsluttet avhøret av avdødes søster, Elise Bromann. Hun bekreftet hva Ole Brun fortalte deg, at Oda hadde løyet for Tom Hunter angående den voldtekten. Hun var sikker på at Tom Hunter fortsatt levde i den tro at Bob var resultat av en voldtekt. Og en aldri så liten annen bombe i familien der: Hun vedgikk nemlig at hun hadde hatt et kort forhold til søsterens eksmann, Tom Hunter, mens de fortsatt var gift. Hun var temmelig sikker på at søsteren ikke fikk kjennskap til dette. To fra spaningen har tatt seg inn i Tom Hunters leilighet i Gydas vei uten å finne noe av interesse. De har også snakket med naboer. Bilen hans, en Toyota Avensis, er heller ikke nå parkert i nærområdet, og mobilen er av alle steder sporet til Kroatia. Det kan vel tenkes at den er stjålet, og et naturlig spørsmål er om det skjedde ved et vanlig tyveri eller ran, grovt ran med døden til følge? Og den trekassen som sto i entreen har Elise Bromann ingen opplysninger om. Hun sa at da hun var der i forrige uke, så hun ikke noen kasse. Kassen er nå på laboratoriet. Haugen slo ut med hendene. – Hva pokker var Odas hensikt med å plassere en sånn kasse der? Skulle hun bruke den til noe, eller skulle den bare kastes? Han stoppet opp et øyeblikk og så forbauset på Kaasa. – Dæven, det må være noe spesielt med denne saken. Jeg tror aldri jeg tidligere har kalt drapsofferet ved fornavn. Ved undersøkelser av mobilen hennes fremkommer det at hun dagen før drapet ringte to ganger til Tom Hunters telefon uten å få respons. Ellers ingen interessante elektroniske spor verken der eller på PC-en. Heller ikke den hun disponerer på sosialkontoret. Haugen ristet på hodet. – Dette drapet var det rene «attentatet». Hvor skal vi lete? Følge boka og lete i den nærmeste familie, eller søke med «bred front». Når det gjelder det siste, tenker jeg først og fremst på jobben hennes på sosialkontoret. Der er jo Jens Struaasen temmelig «het». Men klienter skyter vel ikke ansatte. Trusler, slag og spark, ja vel, men drap?

Da han gjorde gåseøynetegn for tredje gang, så Kaasa at han ikke klarte å rette ut høyre pekefinger.

– Men vi har egentlig ikke noe valg, fortsatte Haugen, – vi må være åpne for alle muligheter. Jeg vet at det er å ta hardt i, men som jeg vel nevnte tidligere: Politikk eller organisert kriminalitet kan heller ikke sees helt bort fra, ikke minst fordi handlingen synes proft utført. En foreløpig undersøkelse viser at Oda Brun Hunter ble truffet av to skudd i hodet, begge dødelige. Hvor stor avstand skuddene ble avfyrt fra, er usikkert. Der må en avvente dommeravhøret av datteren.

Kaasa kom på hvor han hadde navnet Tom Hunter fra. Sletten hadde til og med satt et spesielt navn på den hendelsen.

– Jeg har jo sagt at det var noe kjent med navnet til offerets eksmann. Og da du sa Gydas vei, falt det endelig på plass. På vårparten fikk Sletten og jeg i oppdrag å reise til en adresse i Gydas vei. Tom Hunter hadde vært på byen og tatt med seg kjenninger hjem på nachspiel. Etter hvert ble han så sliten at han gikk og la seg, og regnet med at de andre klarte seg uten han. Ved nitiden neste morgen sto han opp for å gå på do, og da var alle gått, bortsett fra en kvinne som lå under et pledd på sofaen. Hun var den eneste han ikke kjente fra før, men han syntes å huske at en av kameratene hans hadde hatt henne med seg. Han la hånden på den nakne skulderen hennes for å vekke henne, uten å få respons. Så han dro pleddet over henne og gikk og la seg igjen. Cirka klokka tolv ble han vekket av en mobilringelyd som han skjønte måtte være hennes, men hun reagerte ikke. Så ringte det igjen uten at hun reagerte, men da telefonen ringte for tredje gang, ble han irritert og sto opp for å riste henne våken. Det var da han fikk sjokk, for kvinnen lå splitter naken og død på sofaen hans, og det viste seg at hun hadde vært død i flere timer. Hva ville du ha gjort i samme situasjon hvis telefonen til denne kvinnen fortsatt ringte?

– Tja, si det, sa Haugen. – Trolig hadde jeg ikke tatt den telefonen.

– Det gjorde heller ikke Tom Hunter. Han ringte politiet.

– Hvem ringte på mobilen hennes?

– Kvinnens samboer. Han hadde vært på utdrikningslag, og hun hadde tatt en tur på byen alene.

– Å dæven. Vi bør vel snakke med denne fyren. Kommer det frem i noen rapport hva han heter?

– Ja, men saken ble så vidt jeg husker, kodet på hennes navn, hun som døde, uten at jeg kommer på hva hun het.

– Vi kan lete på dato. Du husker ikke mer nøyaktig når dette skjedde?

– Nei.

– Si ifra med en gang hvis du kommer på det. Men det betyr altså at du har sett Tom Hunter?

– Nei, for etter at han hadde ringt politiet, ringte han 113, og de kom fram før oss. Han var da i sjokk og ble kjørt rett på legevakta. Vi snakket kun med legen fra ambulansen, som var igjen i leiligheten. Avhøret av Hunter, som jeg leste noen dager senere, ble tatt av en fra vakta.

9

– SIER NAKEN, død kvinne i Gydas vei deg noe? sa Jo Kaasa da de kjørte ut av garasjen på politistasjonen.

Gunnar Sletten bremset ned før rundkjøringen i Sørkedalsveien.

– Du mener «Nachspiel i helvete»?

– Stemmer, det var hva du kalte oppdraget.

– Men det ble vel ikke noe mer ut av den saken?

– Nei, det framkom at hun led av diabetes og døde av sukkerslag.

– Hvorfor kom du på det der?

– Fyren som fant kvinnen i sin leilighet og ringte oss, het Tom Hunter. Han er eksen til hun som ble drept i Regnbuen barnehage, og han er som sunket i jorden. Haugen ønsker flest mulig opplysninger om det nachspielet, hvem som var der og ikke minst hvem samboeren er til hun som ble funnet død. Det skjedde jo en gang i vår, men husker du mer nøyaktig?

– Jeg tror det var like etter påske. Men ble han ikke kjørt vekk med ambulanse like før vi ankom?

– Jo, legen som kom dit, tok raskt den avgjørelsen da Hunter var i kraftig sjokk.

De fikk i oppdrag av operasjonssentralen å kjøre til Maridalen. Melder hadde observert en som trolig drev med ulovlig juletrehogst rett innenfor Hammeren.

Tjue minutter senere var de på stedet, så at det var trampet rundt i snøen og oppdaget at ti–femten grantrær nylig var hogd. Etter å ha kjørt i området i vel et kvarter uten å få øye på mistenkelig bil, meldte Kaasa Bravo-tre-en ledig.

Da de kom ned til Store Ringvei, ringte patruljetelefonen.

Haugen ville at de skulle reise til en adresse i Pastor Fangens vei da det var framkommet opplysninger om at Tom Hunter kunne ha tilhold i en leilighet der som eides av Henki Aas, som for tiden var innlagt på sykehus.

– Har du informert operasjonssentralen om at vi reiser dit? spurte Kaasa.

– Selvsagt. Ifølge Ole Brun skal Hunter ha skadet seg i hodet etter et fall på badet, i verste fall kan dette ha medført komplikasjoner. Men forutsetningen for at dere reiser dit, er at dere lytter på sambandet, og blir det prekært på byen, avbrytes oppdraget.

Gatedøra i Pastor Fangens vei var låst. Etter å ha ringt på for tredje gang uten respons tok Kaasa opp patruljetelefonen og tastet seg fram til Haugen.

– Kom dere i det minste inn i oppgangen, svarte Haugen. – Forsøk å ta kontakt derifra. Imens ringer jeg Bærum sykehus for å høre om muligheten for å kunne snakke med Aas.

Kaasa ringte på knappen ved siden av, hvor det sto Helliksen, og etter bare noen sekunder summet det i dørlåsen.

En eldre mann med spisst fugleansikt kikket ut av døra til venstre i tredje etasje.

– Å politiet, utbrøt han forfjamset. – Jeg trodde det var sønnen min som kom.

Kaasa spurte om det var han som het Helliksen, noe mannen bekreftet.

– Vi er interessert i å snakke med en som trolig bor midlertidig her mens Aas er på sykehus.

– Stemmer, jeg hilste på en fremmed herremann som låste seg inn der for en tid siden, og han snakket om noe sånt. Men at Aas, som bare er ungdommen, måtte ha en hjerteoperasjon, da?

– Hvor lenge siden er det at du så denne mannen?

– Et par uker vil jeg tro.

Sletten dempet volumet på BB-settet og spurte hvordan mannen så ut.

Helliksen ble et øyeblikk stående og dra seg i den ene øreflippen.

– Ikke særlig høy og ganske mørk, i førtiårene, vil jeg tro. Kanskje nesen var forholdsvis stor, og tar jeg ikke feil, så var han ikke norsk. Han hadde en slags aksent.

– Amerikansk?

– Det vil jeg tro.

Kaasa tenkte at det var tredje gangen han sa «vil jeg tro», og gikk helt bort til den mørkeblå døra, nølte et øyeblikk og ringte så på.

– Vel, da vil jeg tro at dere ikke trenger meg lenger, sa Helliksen. Han ventet ikke på svar og lukket døra etter seg.

Kaasa ringte på en gang til, bøyde seg og stakk et par fingre inn gjennom postluken. Kun reklame lå utover et brunstripete teppe i entreen.

– Neppe noen hjemme, i hvert fall ingen som er interessert i å lese reklame. På en eller annen måte må vi komme oss inn her, men aksept til å ta døra tviler jeg på at vi får, selv om det er en mulighet for at Hunter kan ligge skadet der inne. Han slo seg på lommene og kjente samtidig et dirr mot låret.

Haugen hadde alt hatt kontakt med Henki Aas, som satt i vestibylen på Bærum sykehus og ventet på dem.

En snau halvtime senere svingte de inn foran sykehuset. Kun to plasser var ledige, og de var reservert for blodgivere. De tok den ene.

Folk satt ved alle bordene i hallen ved resepsjonen. En mann i mørkeblå slåbrok ved bordet nærmest kiosken vinket dem til seg.

– Jeg reiser meg ikke, sa han og smilte blekt da de kom bort til bordet. Han rakte ut en hånd og presenterte seg som Henki Aas. – Såret gror dessverre ikke som ønsket, derfor må jeg holde meg mest mulig i ro.

Aas hadde et stort, vennlig ansikt omkranset av veltrimmet mørkt hår og skjegg. Han plukket opp et nøkkelknippe fra den ene lomma på slåbroken.

– Tom har reservenøkkelen. Jeg kan ikke fatte hvor det er blitt av han. Ja, jeg er selvsagt blitt informert om hva som har skjedd med Oda. Han nikket mot kiosken. – Avisene fråtser i denne tragedien. De vet jo hva som selger.

Kaasa spurte hvor godt han kjente Oda Brun Hunter.

– Det var faktisk gjennom henne at jeg ble kjent med Tom. Min avdøde kone og Oda var kjenninger. Og når jeg tenker meg om, så husker jeg at hun sa en gang at det var noe spesielt med den Brun-familien.

– Ja vel?

– Hva det var, vet jeg ikke. Det er i hvert fall ikke noe som jeg husker.

– Er det lenge siden du hadde kontakt med Oda?

– Over et år, før hun og Tom skilte lag.

– Og med Tom Hunter?

– Et par uker. Jeg ringte han imidlertid en gang etter det, men da fikk jeg ikke svar. Jeg skulle ha prøvd igjen, men har vært helt utslått etter operasjonen.

– Nevnte han at han hadde falt på badet og slått seg i hodet?

– Nei, når skulle det ha skjedd?

– Trolig etter at du snakket med han. Hvorfor bodde Tom Hunter hos deg; han har jo egen leilighet?

– Jeg skjønner at det kan virke rart, og jeg vet ikke om det bør fortelles.

– Er det fordi han vil gjemme seg for noen, for eksempel politiet?

– I hvert fall ikke om jeg skal tro han.

– Kan han ha reist til Kroatia?

– Kroatia? Nei, det kan jeg ikke tro. Hva skulle han der?

– Mobiltelefonen hans er sporet til en by der.

– Det skjønner jeg ikke. Han dyttet nøkkelknippet mot Kaasa. – Men han virket utrygg, som om han fryktet at noen var etter han. Kanskje var det også derfor at han ville vekk fra leiligheten sin. Jeg ønsker at dere sjekker leiligheten min med en gang. Jeg har en undulat der som Tom skulle mate mens jeg var borte. De to politimennene reiste seg.

– Bare såret vil gro ordentlig nå, sukket Aas og tok seg til brystet. – Men jeg har i hvert fall spandert på meg en ny hjerteklaff til jul, fra en feit gris. Resten av grisen fortæres vel på et eller annet julebord. Han begynte å gå sakte mot heisen.

De var på vei ut av døra da han ropte dem tilbake.

– Kanskje best at jeg forteller dere grunnen til at Tom bor hos meg likevel, sånn at dere ikke behøver å bruke tid på unødvendig spekulasjon. Han følte seg ikke lenger komfortabel i sin egen leilighet, og det hadde noe med hva som skjedde der for et halvt år siden. En kvinne døde hjemme hos han.

Han holdt inne da Kaasa nikket.

– Så dere kjenner til den saken?

– Vi var der, sa Sletten.

– Jøss. Tom er etter min mening ikke typen som tror på spøkelser, men jeg så engstelse i øynene hans da han fortalte at dette kvinnemennesket på en måte hjemsøkte han.

– Hvordan hjemsøkte?

– Det ville han ikke komme nærmere inn på. Men kanskje fortalte han ikke sannheten. Kanskje var grunnen langt mer realistisk og at han bare brukte dette som et påskudd. Nei, jeg skal ikke hefte dere mer.

10

KAASA PLUKKET OPP det som lå på gulvet rett innenfor døra. To brev til Henki Aas fra offentlige etater. Resten var reklame. Han så at makkeren kikket inn på badet, og gikk selv inn i stua. Kun en adventslysestake i vinduskarmen var tent der inne. Brått ble det lys i lampa over salongbordet, og Kaasa snudde seg mot makkeren som sto med en finger på lysbryteren.

Stua så ryddig ut, bortsett fra på salongbordet hvor det var plassert en platespiller, et fuglebur samt en bunke LP-plater. Ved den tomme vannskåla i buret lå en død, grønnspettet fugl med halvåpent, gult nebb. Et stort maleri av en hest på beite preget veggen over sofaen. Kaasa så at døra ved bokseksjonen sto på gløtt, og tente magliten, skrittet over parketten og dyttet døra opp med kneet. Den ene dyna i dobbeltsenga bulet. Kaasa stoppet og sa forsiktig «hallo» før han gikk helt bort til senga. Han nølte noen sekunder før han løftet på en flik, og en gitar kom til syne. Lyden av et par vibrerende strenger fylte plutselig hele soverommet.

Sletten ropte at det lå et brev på kjøkkenbordet.

Kaasa tok en kikk under senga og åpnet et klesskap før han gikk ut på kjøkkenet.

– Dessverre ikke håndskrevet, sa Sletten og løftet arket, leste. – «Hollis Brown. He live on the outside of town with his wife and five children. And his cabin fallin’ down.

Way out in the wilderness a cold coyote calls. Your eyes fix on the shotgun that’s hangin’on the wall». Han trakk pusten. – Ballad of Hollis Brown noe forenklet, og den har mange vers. Bare tre er med her. Og det siste …: «There’s seven people dead on a South Dakota farm. Somewhere in the distance there’s seven new people born». Han satte seg med arket i hånden. – Dæven, er dette et selvmordsbrev?

– Selvmord?

– Ja, eller selvdrap da, som vi kaller det. Hollis Brown brukte sin siste dollar til sju børseskudd. Han løftet arket. – Hadde det vært skrevet ut på en blekkskriver, kunne det kanskje spores, men dette er trolig laser. Vi får satse på fingeravtrykk. Han kikket seg rundt.

– Ser ikke ut som om det finnes verken PC eller skriver her.

De gikk ut i stua.

Sletten nikket mot fugleburet.

– Hva gjør vi med stakkaren der?

Kaasa nølte et øyeblikk.

– Jeg ringer Aas og informerer. Han tenkte med gru på hva som kunne ha skjedd om Bråten var her. Trolig hadde fuglen alt havnet rett i søpla. Han tastet nummeret han hadde skrevet på håndbaken, og kom i tanker om at dette var første gang han kom med dødsbudskap om en fugl.

Aas svarte etter et par ringesignaler. Stemmen virket søvnig, som om han ble vekket.

Kaasa klarnet stemmen og sa hvem han var, før han fortsatte:

– Tom har tydeligvis ikke vært her på en stund.

– Hvor kan det ha blitt av han, da? Han må ha flyttet til en kvinne. Ja, Tom er glad i kvinner, men … om så var ville han ha underrettet meg.

– Jeg beklager å si det, sa Kaasa, – men fuglen din er dessverre død.

Det ble stille i den andre enden.

– Hallo.

– Er den virkelig død, hvisket Aas.

– Ja. Helt spontant skulle han til å kondolere, men besinnet seg. – Og på kjøkkenbordet ligger det et brev, er det noe du har kjennskap til?

– Et brev? Er det fra Tom?

– Umulig å si, men er det andre som har tilgang til leiligheten mens du er borte?

– Nei.

– Egentlig er det en sang av Bob Dylan, riktignok noe forenklet.

– Ja, Tom elsker jo Dylan. Han tok med seg en gammel platespiller og LP-er hjemmefra.

– Sangen er printet ut fra en laserskriver, men vi har ikke sett noe sånt her hos deg.

– Nei, jeg har verken PC eller skriver, men Toms laptop, er ikke den der heller?

– Nei.

– Da har han tatt den med seg. Men hvorfor skulle han legge igjen et sånt brev på kjøkkenbordet mitt?

Egentlig et godt spørsmål, tenkte Kaasa.

– Vi lurer på det samme. Men hva vil du at vi skal gjøre med den døde fuglen? Han hørte at Aas pustet tungt.

– Ja, hva gjør vi med Gullnebb? Vær vennlig og pakk han inn i folie og legg han i fryseren. Folie finner du i tredje kjøkkenskuff.

De avsluttet samtalen.

Kaasa åpnet buret og dyttet til det ene fuglebeinet, som var stivt som en fyrstikk. Han visste så noenlunde hvor lang tid det tok før dødsstivheten inntraff hos et menneske. Når det gjaldt fugler, hadde han ingen anelse.

Telefonen, som Kaasa fortsatt hadde i hånden, ringte. Haugen spurte hvordan det gikk.

– Vi er i leiligheten nå. Intet spesielt. Aas hadde sagt opp avisene, men vi sikrer oss et brev som lå på kjøkkenbordet. Han møtte blikket til Sletten. – Eller kanskje bare en Bob Dylan-sang?

– Hva?

– Skal forklare når vi kommer inn.

– Plomber leiligheten og reis til Enkeparken. En patrulje på vei til retten med en innsatt observerte trolig Jens «Strutsen» Struaasen der sammen med to andre svirebrødre.