Olav Angell

Topkapi

En historie om utroskap

Gyldendal

Et menneske som tror er farligere enn et dyr som sulter.

Juan Carlos Onetti

Troen som ikke lar seg villede av virkeligheten.

Günter Grass

1

Omstendighetene omkring Christian Lagers første møte med M er ikke klarlagt og kommer vel aldri til å bli det, nå som M er forsvunnet, muligens omkommet, og Christian Lager ikke er i stand til å snakke. De forskjellige versjonene av hvordan møtet fant sted, er dels avvikende og motstridende. M’s dagbøker ble aldri funnet, dvs. de kom ikke for en dag; og vedkommende som måtte ha kommet over dem, har valgt å beholde dem for seg selv, og har sine grunner til det. Men såpass er kjent, fremst gjennom de brevene Christian Lager sendte til Mariken fra Tenerife, men som hun av gode grunner aldri fikk lest – de kom frem etter at hun tok livet av seg i september 1970, og videre gjennom samtalene jeg hadde med Christian Lager etter han hadde fått kjennskap til selvmordet, eller rettere sagt gjennom den enetalen han leverte i radiorommet på fincaen utenfor Garachico nyttårsaften, første nyttårsdag og tredje januar – annen januar sov han sammenhengende i fjorten timer – mens han tyllet i seg flaskevis med spansk brandy, iblandet selvbebreidelser, avbrutt av gråtetokter og besøk på toalettet, slik at det er mulig å gjenopprette hendelsesforløpet med en grad av sannsynlighet som kan godtas, uten at den såkalte dikteriske frihet blir påtrengende.

Christian Lagers oppførsel, eller mangel på sådan, kan neppe tolkes som trass, heller ikke som feighet – jo forresten, som feighet. Når han valgte å holde sin del av historien for seg selv og i stedet fremstilte sin versjon av den, kan det være fordi den var for plagsom å vende tilbake til, fordi den brakte minner om tapte muligheters tid som er egnet til glemsel. Jeg velger å tro at det skyldes en slags yrkesstolthet fra Christian Lagers side, eller muligens en feilslått sådan, ikke på grunn av de skjebnesvangre hendelsene som ledet frem til dødsfallet i operasjonssalen; leger begår som kjent feilgrep hver dag uten at noen finner på å nedlegge forbud mot deres virksomhet, og pasienter dør stadig uten at noen blir slept til retten siktet for uoverlagt drap; men heller fordi Christian Lager tapte hodet den gang han hadde mest bruk for det og dermed fratok seg muligheten til å opptre som fornuftsmenneske, med alt hva det innebærer av forsakelse og jernvilje. Nå vet vi lite om hvordan leger reagerer på slike utfall, avisene forholder seg tause; men er dere klar over at selvmordsprosenten blant leger er høyere enn for befolkningen som helhet? Skyldes dette utelukkende at leger har lett adgang til giftstoffer?

Hvorom alt er, så fant det første møtet sted i København høsten 1970, da Christian Lager var på gjennomreise til Izmir i Tyrkia, hvor han tjenestegjorde som militærlege ved en NATO-bataljon. Han hadde vært på permisjon hjemme i Norge, noe som førte til det endelige bruddet med Mariken. Det skjedde uten fakter på hennes foreldres sommersted på Hankø, og var et uunngåelig utfall av den fire uker lange kranglingen som den siste sommerferien deres utgjorde. Vi kan med rimelighet slutte at Christian Lager var inne i en periode med depresjoner. Bruddet med Mariken hadde gått inn på ham, han hadde tross alt håpet på forsoning og gjenforening, og skylden for nederlaget la han på egne skuldre. Jeg kan tenke meg at han befant seg i sitt fandenivoldske lune, en av de sidene Mariken ikke kunne fordra – det var flere, dem skal jeg vende tilbake til – noe han kanskje var klar over og nettopp derfor aldri greide å styre eller holde unna. Kanskje var han kontaktsøkende og mer sårbar enn han var klar over. For første gang merket Christian Lager følelsen av at han ikke fikk leve, og derfor gjorde han et forsøk, et innbitt forsøk på å få det til.

Da Christian Lager gikk inn på jazzkaféen på Nikolai Plads, behøver det ikke å ha vært for å oppsøke mennesker, men for å være alene med seg selv og samtidig ha tilskuere til en slik ikke-handling. Tilskuere og en ramme av rekvisitter, lyder og statister. Han kunne opptre som spion og samtidig la seg utspionere, kun for å være alene med seg selv og samtidig slippe å være alene med tankene som ikke ville la ham få være i fred. At bruddet med Mariken plaget ham, var uunngåelig. Han hadde satset en hel del på å få skikk på forholdet igjen, så meget at oppholdet i Norge ble krampaktig og pinlig. Nå var han klar over at et videre samliv var umulig. Jeg er ikke sikker på om han tok det som et personlig nederlag. De hadde levd atskilt i over tre år, begge hadde sett fram til gjenforeningen i skjærgården, hvor så mange minner lå og ventet, så altfor mange minner. Det gikk opp for ham for sent at det er feil å oppsøke fortiden, å nyte fortidens sødme. Men de tre, fire årene hadde ført dem bort fra hverandre, ikke det motsatte, og alle forsøk på tilnærmelser, forsoning – verbale som erotiske – endte med små katastrofer for hvert forsøk, de endte med nederlag og skuffelser. Forfengeligheten hos dem begge var bare ute etter å la seg såre.

Christian Lager holdt ikke ut vinden på Nikolai Plads og søkte tilflukt i halvmørket på Vingården. Han satte seg på en trebenk ved et langbord, den eneste plassen han fant, og trengte seg ned mellom to mennesker av ubestemmelig kjønn, som satt der blant andre, i en ustanselig strøm av ølflasker og jazzmusikk, blant dongerikledde mennesker, som hverken var unge eller gamle, stygge eller pene, hvite såvel som svarte, med langt hår eller skjegg, slik at alle så ut som hverandre, uten håp, forventninger eller ønsker, hverken med tillit, tro eller mistenksomhet, frykt, uro eller håpløshet, kanskje med en viss resignasjon – nei, ikke resignasjon, nettopp fandenivoldskhet, ja nettopp, og, med en omskrivning av Descartes, tror jeg det må være, som han yndet å sitere for seg selv, og som kanskje til en viss grad sier litt om ham:

«Jeg lider, altså er jeg til.»

Det er vanskelig å si om det var amerikaneren som henvendte seg til Christian Lager, eller omvendt. Han så ut som en amerikaner, han snakket som en amerikaner, eller tysker som har bodd i Amerika siden barnsben, det var det inntrykket han ga. Brillene hans var i hvert fall amerikanske, det lages ikke slike briller andre steder i verden. Klærne likedan, det er slike mislykte forsøk på å være feiende frisk og fargeglad som bare amerikanere klarer å dumme seg ut med, klær i storrutete stoffer og håpløse fargekombinasjoner som ikke noe annet menneske ville vært i stand til å komme opp mot, enn nettopp en amerikaner som vil gi inntrykk av å være hjelpsom overfor gamle damer og kanskje glad i hunder. Men uansett hvor feil man kan ta i sin vurdering av utlendinger, så er det ingenting som er et bedre fellende bevis enn skoene. Christian Lager pleide av prinsipp aldri å henvende seg til fremmede, selv om liv skulle stått på spill. Når han befant seg i det lune, kunne alt skje. Men det spiller ingen rolle. Christian Lager ble oppmerksom på mannen i halvmørket. Det vil si, han ble ikke oppmerksom på mannen, men på skoene som lyste under bordet som fyrblink, der den ene foten vippet i takt med musikken over de korslagte knærne i storrutete benklær. Det var slike hvite lakksko som Douglas Fairbanks og liknende hollywoodskuespillere pleide å gå med hver gang de giftet seg i 20-årene, og som var blitt moderne igjen, sammen med ragtime, astrologi og syfilis.

Amerikaneren så på Christian Lager med stolthet i blikket, omtrent den stoltheten en far legger for dagen når sønnen en morgen kommer hjem og forteller at han ikke er dydig lenger. Han bøyde seg frem med ølglasset i hånden, blunket og sa:

– My wife thinks I’m in St. Louis!

Christian Lager så på mannen, så på ansiktet, og glemte det med en gang. Han hadde fått øye på en kvinne som han trodde hadde hevet glasset mot ham. Men amerikaneren nektet å gi fra seg hovedrollen. Han slo Christian Lager på skulderen og tilføyde:

– Imagine that!

Christian Lager var nødt til å se på ham. Han så på amerikaneren, studerte ansiktet hans. Det var et ungt ansikt, rynket av pantelån og ekteskapsproblemer. Blå øyne, lyst hår, sikkert tredje generasjons amerikaner av tysk avstamning. Mannen fra St. Louis flyttet seg nærmere for å øke intimiteten, for ham var øyeblikket høydepunktet av lykke. Nærmere kunne man ikke komme paradisets seng uten å legge seg i den.

Kan dette også være et eksempel på tilfeldighet, skjebnen som styrer våre liv? Amerikaneren hadde sittet og kjedet livet av seg hjemme i Maplewood, en forstad til St. Louis, sagt til sin kone at han tok bilen inn til sentrum, for å røre på seg. Og så, i det han kjører forbi flyplassen, får han et innfall og hopper på første fly til utlandet, som tilfeldigvis var en maskin til København. Kredittkortet ordnet resten. Jeg mener, han kunne like gjerne havnet i Santiago eller Genève. Eller – er det noe som styrer oss, krefter vi ikke vet om men som vi bare kan ane i øyeblikk?

Jeg vet selvfølgelig at dette er spekulasjoner, men dere skal få se at ingenting av det jeg forteller om Christian Lager denne høsten, var noen tilfeldighet. Jeg skal legge frem kjensgjerningene, saklig og uten noen form for partiskhet, allikevel vil jeg våge den påstanden at ingen ville vært i stand til å forutsi det som skjedde. Er det en selvmotsigelse her?

Amerikaneren måtte ha mer øl, og Christian Lager ble opptatt av bassisten på det vesle podiet i hjørnet av lokalet, der han kastet seg utfor en vindeltrapp av en pizzicatosolo, i et vanvittig oppdrevet tempo som fikk tilhørerne til å holde inne, mens han tilsynelatende med begeistring slet fingrene til blods på strengene, i et forsøk på å få frem instrumentets innerste toner, for å vekke til live strofer fra musikkens urtid. Dette må være en av grunnene til at jazzen har et så godt grep på halvgamle mennesker – for én ting er at de vokste opp med den og forbinder den med ungdomstid og livsutfoldelse, overskudd, glede, men uansett så holder de fast ved den som en kontakt; til sin egen ungdom? I hvert fall som et konkret holdepunkt til noe de oppfatter som ungdom, eller kanskje heller en fornemmelse av energi og vitalitet som de har begynt å savne hos seg selv, vitalitet, fremdrift og uovervinnelighet. Begeistring, kroppslig velvære, bare tenk på den eventyrlige følelsen av å ha nådd frem til en kvinne og hennes kropps mest intime hemmeligheter. Var det jazzen som førte deg dit?

Men én spesiell ting lærer jazzen deg, og det er individualisme. Det henger nøye sammen med oppdagelsen av din egen kropp. Det er ikke for ingenting at denne musikkformen utviklet seg nettopp i Amerika, ungdommelighetstilbedelsens og individualismens hjemland. Jazzen, denne rytmiske musikk som opprinnelig var en kollektiv improvisasjonsform av til dels kaudervelske dimensjoner, bygget først og fremst på samspill etter enkle konvensjonelle regler hvor de forskjellige musikerne var tildelt roller i den felles improvisasjon og som de ikke drømte om å gå utenom eller forlate. Jazzen bygget opprinnelig på et musikalsk og likeverdig samarbeide, på avhengighet av hverandre, på solidaritet med hverandre, i en musikalsk uttrykksform hvor ikke noe instrument var viktigere enn de andre, hvor alle hadde sin verdi, sitt likeverd. Alt dette ble kullkastet en aften i Chicago i juli 1922, da Louis Armstrong oppfant jazzsolisten. Takket være sine overlegne tekniske og improvisatoriske evner, hevet han seg med en mannshøyde over sine likemenn. Han utstrålte en begavelse som kom til uttrykk i teknisk briljanse, men like meget i melodisk oppfinnsomhet og originalitet. Det er selv i dag vanskelig å finne det korrekte historiske perspektiv for å se hvilken betydning Louis Armstrong har hatt for utviklingen av det solistiske spill og ved å tilrettelegge en stil og normdanne en uttrykksmåte som skulle få betydning for musikere over hele verden, også utenfor jazzmusikernes kretser. Det skulle få konsekvenser for all spontan musikk.

Dermed var jazzen blitt konkurranse, kappestrid, mellom solister, slik det tidligere hadde vært mellom orkestre. Jazzen utviklet seg til å bli en konkurranse som i sin mest outrerte form går ut på å løpe fortest, hoppe høyest. Vinn eller forsvinn. Og det opprinnelige kollektive improvisasjonsspill har vandret videre og utviklet seg til solospill, bokstavelig talt, idet en enkelt jazzmusiker kan stå på et podium og blåse i sitt instrument uten noen form for akkompagnement.

Kanskje var det noe av ungdomstiden Christian Lager var stukket innom Vingården for å gjenoppdage. Selv nevnte han noe om følelsen av å være en korkbit på havet, altså i kreftenes vold; men personlig har jeg en mistanke om at det var trangen til å la seg ydmyke under visse situasjoner som her kom til utfoldelse, altså en slags kompensasjon for å la fortvilelsen få utløp i rent barnslig raseri. I begge tilfeller er man offer for svik, og man søker instinktivt å overføre skyldfølelsen til et annet menneske, likegyldig hvilket, gjerne det første det beste man møter.

Men amerikaneren hadde ikke plass til slike bagateller i hodet der han satt med ansiktet vendt mot bordplatens ølslanter og lyttet til musikken. Bassisten på podiet var ferdig med soloinnslaget, strøk fingrene over pannen, slengte en håndfull svette i veggen bak trommeslageren og vendte tilbake til en logisk og ubønnhørlig verden, tåkelagt og begripelig på samme tid.

Uten at han var klar over det og uten at han egentlig ønsket det, kom Christian Lager i snakk med amerikaneren, som stadig flyttet seg nærmere, som for å holde varmen i et nærhetens telt mens vinterstormen raser utenfor. Christian Lager oppfattet ikke hva han het eller hva han drev med; men han pratet, ikke så meget om seg selv som om andre som befant seg i lokalet. Han kunne beskrive en person på en nølende måte som om han fortalte om en reise i en fortid hvor detaljene var tilslørt av årene, og Christian Lager begynte å bli fylt av en uklar uro som bare tvil kan gi. Han fornemmet at han var med på noe, en sammensvergelse, at noen forsøkte å verve ham for en sak, noe han allerede var innforstått med, i hvert fall så meget at det var for sent å trekke seg, at han ikke greide å slippe unna; og hvis han forsøkte det, ville han bli innhentet. Denne følelsen, denne uroen ble ikke mindre da det gikk opp for ham at en ung kvinne i lang tid hadde sittet og holdt ham og amerikaneren under oppsikt. Hun var en slank blond pike med hår som strømmet nedover skuldrene. Hun minnet om noe ved Brigitte Bardot, et eller annet. Hun var ikke pen, til det var ansiktstrekkene for skarpe, nesen for lang, haken for spiss, munnen for bred, kinnbena for utstikkende. Alt ved henne var skapt til overmål. Men det var noe fascinerende ved henne, og det gikk opp for ham at blikket hans stadig havnet hos henne. Hun satt sammen med en bamse av en fyr med svart skjegg til ned på brystkassen og håret fritt over skuldrene, og til tross for den dårlige belysningen var Christian Lager sikker på at det ikke fantes et grått stenk hos mannen, som måtte være over 50, kanskje 60. Det lot ikke til at de snakket til hverandre annet enn ved skuldertrekninger og håndbevegelser, innimellom løftede ølglass eller en fyrstikk opp mot sigaretten. Etterpå hadde det slått Christian Lager at amerikaneren ikke hadde nevnt paret med et eneste ord, til tross for at han kommenterte alle andre ved langbordet, og til tross for at de måtte være opplagte karikaturmotiver, selv i dette lokalet.

Kvinnen satt med øynene halvt lukket og neseborene oppspilte som om hun været noe. Om det var slik at han ble magnetisk trukket bort til henne eller om det var amerikaneren som trakk ham med, kunne han ikke svare på. Kanskje var det paret som inviterte dem bort. Men det var i hvert fall med mer uro enn forventning han litt etter hevet glasset mot henne da champagnen var kommet på bordet. Amerikaneren begynte å prate fort, som om han hadde et overskudd av ord han måtte kvitte seg med, og den danske bamsen sørget for at glasset hans var fylt.

Christian Lagers første møte med M var altså en tilfeldighet. De kom ikke med annet enn høflighetsfraser eller intetsigende kommentarer til musikken fra podiet. Den eneste replikken M kom med denne kvelden og som Christian Lager husket etterpå, fulgte en halv time senere.

De sto ute på fortauet. M hadde foreslått at de skulle dra et annet sted. Christian Lager var ikke særlig oppsatt på noen barrunde, men lot seg drive med. Det ble sagt noe om en drosje. M og amerikaneren gikk bortover plassen foran kirken, han og kvinnen kom etter. M og amerikaneren stanset på plassen, under De tre musketerers neonlys, som farget ansiktene deres tomatrøde i høstnatten. M stakk en pekefinger i brystet på amerikaneren for å se om han kunne stå, champagne etter øl kan fremkalle virkninger. Amerikaneren skrek. Han slo med armene og flakset som en fugl, for tung til å lette, eller kanskje var det en måte å vise uenighet på.

Christian Lager oppdaget at den ene armen hans hadde lagt seg rundt livet til kvinnen. Hun lot den ligge. De snakket ikke med hverandre. Hun vendte ansiktet opp mot ham. Hun sa noe. Ansiktet hennes var rundt som en katts.

En drosje hadde stanset førti meter lenger borte i gaten. Amerikaneren sank i kne. M måtte hjelpe ham inn i bilen. Christian Lager merket kombinasjonen elefantøl og champagne. Det knirket i hodet da han satte seg inn i baksetet, ved siden av amerikaneren, som satt med torskemunn. Kvinnen smatt inn etter ham. M satt foran hos sjåføren og utvekslet lyder som var ubegripelige, med en pølse av en sigar mellom tennene. Kvinnen hadde trukket bena opp under seg og lot som om hun sov. Amerikaneren lå bakover i setet og stakk nevene i alle lommene og gravde som om han lette etter noe som ikke fantes. Det luktet oppkast i drosjen, Christian Lager ble kvalm. Fortvilelsen kom sigende inn over ham. Han følte han ikke fikk puste, han bøyde seg over amerikaneren for å nå bort til sveiven til vinduet. Amerikaneren stivnet og så på ham. Christian Lager merket lukten av surt øl. Han ga opp, satte seg tilbake, forsøkte å holde pusten.

Sjåføren skiftet gir, et trafikklys gikk over til grønt. Han lukket øynene og forsøkte å tenke på Norge, på vidde og fjellvann, bilder som kunne erstatte mangelen på luft. Han kvakk idet noen la en hånd på låret hans. Han åpnet øynene og stirret på amerikaneren. Mannen la en finger på sin egen munn og stakk noe til ham. Christian Lager følte noe hardt, en eske eller bok. Han skulle til å si noe, grep seg i det, tok imot den vesle notisboken og stakk den i lommen på jakken. Så sank han sammen og lukket øynene.

Han måtte ha sovet. Noen ristet ham i skulderen. Kvinnen sto bøyd over ham. Hun sa noe. Christian Lager tok seg til hodet for å rive vekk forhenget foran øynene. Langsomt krabbet han ut i kulden. M sto og pratet med sjåføren gjennom vinduet på drosjen. Amerikaneren hadde stilt seg opp på skrevende ben et stykke unna og sto midt i en grusvei med en sigarettglo i ansiktshøyde. Han urinerte.

Christian Lager stakk hendene i lommen. Han hutret. Han så seg omkring og gjespet. Foran dem lå en murvilla, hvit med villvinskjegg i natten. Fire søyler midt i stillheten. De kunne vært støttennene fra elefanter i en arabisk drøm. Månen la surmelkskjær over popler, husfasade og kratt. Grønnsvær oppover mot huset. Nattevind i trærne, et tog i det fjerne.

M sto foran ham og smilte. Det var et smil han aldri hadde sett før.

– Jeg ser du har et øye til Irmelin. Hun kan også godt like deg. Du må gjerne ligge med henne. Det må hun selv bestemme.

Han lo i den våte natten.

– Kom, så går vi inn!

De gikk opp stentrappen. Han kikket bort på Irmelin. Hun var en kvinnetype han bare hadde sett på film og på Lidoen utenfor Venezia, gjespende bak solbriller.

M sto innenfor døren og pratet tålmodig med en schäfer som slikket ham på hånden. Den sprang bort til kvinnen og boret snuten i låret hennes. Hun sa noe og skjøv hunden fra seg. Den svinset bort til amerikaneren og Christian Lager, med tungen ut av munnen. M sa noe med skarp stemme, knipset med fingrene. Hunden snudde, senket halen og travet gjennom en portal og inn i rommet ved siden av. Den stanset i kroken ved siden av et ildsted, snuste på gulvet, gikk i ring og slapp seg ned. Kvinnen hadde sparket av seg skaftestøvlene. Hun gikk rundt i rommet og tente lamper. M forsvant gjennom en portal. Christian Lager og amerikaneren drev innover i rommet.

Han ble stående midt på gulvet under prismekronen. Den var ikke tent. Foran ham lå ildstedet hvor et menneske kunne stå oppreist. Over ildstedet hang et maleri. Det var omkring to meter høyt, et portrett i naturlig størrelse, som forestilte Adolf Hitler. Christian Lager betraktet oljefargene som glinset i brune og grønne og røde sjatteringer. Føreren var i uniform. Han var avbildet stående i helfigur, armene foldet på brystet, armbindet med hakekorset på venstre arm. Maleren hadde gitt ham høy panne. Førerens blikk var fast. Det var grettent, fra kunstnerens side ment å skulle gi inntrykk av besluttsomhet. Føreren var nyklippet og nybarbert, barten nytrimmet, kinnskjegget høyt opptrukket. Man kunne fornemme duften av etterbarberingsvann og hårpomade. Hvert hårstrå var fra malerens side trukket opp med skulpturell fornemmelse og lagt på plass med en Michelangelos sikkerhet i penselføringen.

– Charming, eh?

Amerikaneren sto ved siden av ham. Han holdt en sigarett og pekte mot portrettet. Christian Lager mumlet noe, gikk bort og satte seg i en skinnstol. Putene ga etter med sukk under ham. Han så seg om etter kvinnen. Hun gikk bort til ildstedet, bøyde seg og stakk en fyrstikk bort til en pyramide av vedtrær. Hun ble sittende på huk, med ryggen mot rommet, og betraktet flammene som vokste og begynte å buldre; de lyste opp og forgylte silhuetten hennes.

Han lukket øynene.

Rommet ble fylt av musikk, av sang, et korverk, en messe eller kantate. Musikken fra høyttalerne gjorde med ett motløsheten mindre, trettheten ubetydeligere. Han så for seg gjetere ved et aftensbål og fornemmet lukten av stekt fårekjøtt, da han ble klar over at noen sto ved siden av ham. Han slo øynene opp. M satte et glass på det lave bordet ved siden av ham og brummet. Så gikk han bort og satte seg i kroken ved siden av hunden. Han klappet den fraværende mens han holdt et glass i den andre hånden.

Christian Lager grep glasset ved siden av seg. Han løftet det til nesen. Whisky og soda. Kullsyreboblene kilte ham i øynene.

Han snuste inn lukten av eikeveden, av whiskyen i glasset som tynget i hånden, duften av skinnstolene, og betraktet reolene med bøker som gikk langs den ene veggen fra gulv til tak, betraktet bildene i gullrammer på det hvite flygelet, fløyelsportiærene som holdt natten på avstand, og fikk fornemmelsen av å oppholde seg i salongen til en avdød operasanger.

Senere, da kvinnen hadde reist seg fra ildstedet og kunngjort at hun var trett og ville trekke seg tilbake, da varmen hadde gjort ham døsig, men denne gang på en behagelig måte, da glasset igjen var fylt av luksusgyllent vann fra krystallkaraffelen og amerikaneren hadde gått med på å sette seg, reiste M seg og stilte seg ved siden av ildstedet, med den ene hånden på gesimsen og begynte å snakke.

– … an essential quality of our work is the balance in it between past and present, between crowds and power, and the continual discovery of the one in the other. Don’t you agree?

Ingen reagerte. M fortsatte.

– Det er diskusjonen om fortiden og nåtiden som får oss til å se fremtiden klarere.

Hva fanden er det mannen vil? tenkte Christian Lager.

– Et raskt blikk på samfunnet rundt oss kan gi inntrykk av at det overhodet ikke skulle ha skjedd noe før oss. Fornektelsen av fortiden er en nødvendig hypotese for alle som hevder at man skal begynne forfra igjen. Nå kan man jo si at dette er forståelig, at det er lett å stirre seg blind på sin egen forvirring. Men en analyse av de rådende samfunnsforhold er ikke desto mindre nødvendig, hvor pinlig og tilintetgjørende konklusjonen måtte være. Det foraktelige i samfunnet som smuldrer bort og som tilhengerne av det bestående beklager – de klarer aldri å innse nødvendigheten av modus vivendi – og som hos mange avføder et voldsomt raseri, behøver ikke nødvendigvis ha relevans til krefter som har vist seg blant de sterkeste, og nå tenker jeg ikke bare på vårt århundre.

Mannen er full, eller han er syk, tenkte Christian Lager.

– Samfunnskritikerne er stort sett beskjedne eller hermetiske når det gjelder kildematerialet for samfunnsanalysen. Selv har vi klart å spore opp en del, men det er lenge siden det fantes noen skole eller ideologisk retning som var verdt selv den minste forakt. Den plattformen som de unge har etablert, en slags tilbedelse av «nuet», fortrinnsvis ved hjelp av lett antennelige midler som går på arkaiske og beslektede stemningsbølger av religiøs karakter, forekommer meg å være mangelfull, om jeg skal få lov til å holde min forakt i tømme; i hvert fall hvis man skal forvente en viss utholdenhet med en viss ryggrad, altså at man ikke hopper fra gren til gren etter hvert som de brekker, men noe med hold i og som bygger på annet enn massetilbedelse, noe som bygger på konkrete motsetninger. Det positive som kan sis er at de er åpne for strategier, for de mangler selv en strategi, de mangler det i katastrofal grad. De trenger hjelp og søker hjelp og de må få hjelp før det er for sent. Og uansett hvordan man betrakter tabula, så er den langt ifra rasa. Derfor har jeg mistanke om at den beundringsverdige ungdommelige utfoldelsen vi er vitne til, ikke er annet enn nettopp dét – ungdommelig utforldelse.

M løftet glasset og smakte på innholdet.

– Hva som forekommer påkrevet, er med andre ord at noen stiller opp realistiske modeller, at noen med bevisst holdning til en moralsk atferd kan bidra til å forandre oppfatninger, og etablere og fastholde nye. Det er ikke lenger mulig å opprettholde nøytralitet, hverken i kunsten eller politikken. Enhver må derfor innta et standpunkt og være beredt til å ta ansvaret for sine handlinger. Vi har ikke lenger tid eller ressurser til å ta oss av halvsterke. De har fått større oppmerksomhet enn de har krav på.

M så bort på amerikaneren.

– Det skal også gi en moralsk tilfredsstillelse å vite at man utsletter urettferdigheter. Tragedien ved det politiske menneske i dagens samfunn, er at det aldri utretter hva det har satt seg fore å utrette. Det hele utvikler seg til kompromisser og tilfeldigheter. Vi må få slutt på dette forholdet. Tilfeldighetene skal ikke lenger prege avgjørelsene. Det er ikke nok å ta imot. Fra nå av vil det være nødvendig å yte.

M gikk bort og stilte seg foran amerikaneren med skrevende ben. Han løftet den ene foten og ga amerikaneren et langsomt spark under den ene skosålen. Det ble gjort på en vennskapelig måte.

Amerikaneren rettet seg langsomt opp.

– Jawohl!

Han sank sammen igjen.

Christian Lager fortalte senere at han hele tiden hadde følelsen av ikke å være til stede i rommet. Han satt for seg selv, stille og ensom, usett, usynlig, til tross for at de andre var klar over at han var til stede. Han hadde en følelse av å overvære en opptreden, et motsetningsforhold som kunne føre til en duell. Alt hva M sa var myntet på amerikaneren, for Christian Lager var hvert ord ubegripelig. Måten M avleverte enetalen på, ga inntrykk av at det var noe han gjorde hver dag, en slags monolog som hadde til hensikt å irritere eller provosere. Christian Lager ble overveldet av tretthet. Han lukket øynene og gjespet.

– I don’t believe you!

Christian Lager satte seg opp.

Ordene var amerikanerens. Han satt i stolen med et uttrykk som om M hadde forsøkt å selge ham Middelhavet.

– Dette er ikke et spørsmål om tro! Det er heller ikke et spørsmål om underkastelse! Når man står overfor en handling eller en idé, kan man føle beundring, mishag eller likegyldighet. Men et standpunkt forutsetter kritisk vurdering. Man kan ikke godkjenne noe på forhånd, gi noe blanco-tilsagn, neivel. Men enhver bedømmelse, enhver vurdering skjer ikke bare bevisst, den skjer også ubevisst, delvis, enten man er klar over det eller ikke. Det er den kritiske sansen som spiller den minst avgjørende rollen; følelsene, emosjonene fargelegger alt vi sier, tror og mener – og gjør. Når du med en så overlagt vilje blander disse tingene, disse to diametralt motsatte holdningene, røper du manglende evne til å skjelne mellom logikk og dårlig smak. Det er kanskje ikke så merkelig. Det er til og med forståelig. Vi lever i en verden hvor en fremadskridende verdsliggjøring er i ferd med å nedskrive alle åndelige verdier, og samtidig forringer den også den menneskelige tenkeevnen. Dette er en forringelse av mennesket som fører oss ned mot dyriske tilstander.

Amerikaneren viste sin mening med et høylydt gjesp.

– Det må nesten være ironisk ment når såkalte progressive krefter avfeier alt tradisjonelt menneskelig som småborgerlige laster. Men de krever å bli tatt alvorlig. De tror på det de sier. Noen har sagt det først, og de plaprer etter.

M løftet den ene hånden for å få seg selv til å tie. De lyttet til korverket.

– For visse personer kan det være vanskelig å forstå hvordan en kunst som bunner i en annen historisk situasjon, stadig kan ha gyldighet. Det er en kjensgjerning at Bach i sine verdslige kantater har satt musikk til en tvilsom kongedyrkelse. Han ble tydeligvis like inspirert av en tilfeldig idiot som kongen av Sachsen, som av Jesus. Og når en slik musikk fremdeles virker, fremdeles har sitt grep på mennesker, skyldes det da at mennesket stadig har behov for å dyrke noe, eller er det fordi kunsten kommer fra de lag av mennesket som ikke er et produkt av samfunnsforholdene?

Disse lommefilosofiske betraktningene ble fremført av et enormt hode på høy hals og med et skjegg som strittet av svart utålmodighet, men merkelig nok uten bruk av fakter. Christian Lager kunne etterpå huske at han fant litaniet, som han kalte det, søvndyssende, noe som ble forsterket av den dype stemmen. Fremføringen var monoton, kontrasten til korverket sløvende. Christian Lager lukket øynene og forsøkte å koble ut litaniet og konsentrere seg om musikken. Han var ikke nøktern, og det måtte nødvendigvis sløve oppmerksomheten hans. En replikk eller et utrop fra amerikaneren fikk ham til å se opp.

Christian Lager, som i noen timer hadde befunnet seg alene i verden, var atter med, i hvert fall som tilskuer. Amerikaneren virket ikke lenger sløvet av alkohol, men satt og holdt hendene på knærne, foldet til bønn. Det var allikevel ikke fromhet han hadde i ansiktet, og det var heller ikke fingrene han tvinnet, det var et våpen, en automatpistol, rettet mot M.

Aftenen som hittil hadde stått stille, begynte å få fart. Flere ting skjedde samtidig, eller omtrent på samme tid. M løftet hånden og holdt den opp foran seg som for å protestere. M knipset med fingrene. Schäferen sto ved siden av ham. M kom med en skarp lyd. Amerikaneren skrek og løftet de hvite skoene fra gulvet. Et skudd gikk av. Rommet gjenlød av to nye skudd, Christian Lager fikk dotter i ørene. M segnet. Amerikaneren satt fremdeles i stolen, nå med en schäfer i strupen.

Christian Lager kunne etterpå huske at han befant seg ute på plenen. Natten var fuktig av dugg, en kraftig lukt av våt jord nådde nesen hans. Han syntes han så en skygge med lang hale som smatt over plenen, rett foran føttene sine.