Jens Bjørneboe

Og jeg som skulle være som en pil!

Utvalgte dikt

Gyldendal

I

Moses

Jeg så deg, veldige, i tornekrattet!

Du flamme for mitt øye! Du er alt.

Din veldighet kan ingen Moses fatte.

Han aner bare dunkelt din gestalt.

Du er i hagel, i krystall og tre.

Du var i alle stjerneskudd som falt.

Du er i løvet og i Hermons sne,

i regn og aske og i vind og salt.

I deg var han du sa jeg skulle slå.

I deg var jeg. I deg var han som så

at Moses løftet knyttneven og slo.

I deg er Israel og Farao.

Du er den veldige. Vi er din brud.

Du flamme for mitt øye! Gud er Gud.

Ischariot

De gav meg tredve sølvpenger, og jeg

– som ante noe meget mer i dette –,

jeg tok imot og viste dem den rette.

Hva var det hele blitt til uten meg?

I haven var det mørkt. Og mellem seg

tok knektene ham bort, forvåkne, trette.

Og han var blek, men skrittene var lette.

Så tok jeg pengene og gikk min vei.

Det var en vår. Og grenen som jeg valgte

var tung og duvende av blomstersne.

Så var vi begge frukt – på hvert vårt tre.

Før Passah var det; husene var kalkte.

Før det ble Sabbath måtte dette skje:

De andre – flyktet: Bare vi to ble.

Johannes

I

Men engang var min ungdom søt som honning!

Før femten somre i Judéa ørken,

før ørkenvinden og før sommertørken

fikk gjort mitt blod til eddik. Før en dronning

(en tispe over Juda!) fikk meg slik

at når jeg, døpende ved Jordan elv,

kan få et glimt i vannet av meg selv,

da må jeg lukke munnen om et skrik!

Jeg gav min ungdom. Den var søt som honning.

Men derved fikk jeg makten over ordet,

før ordet vokste og tok meg til tjener.

Så kom Herodes til meg med sin dronning.

Og ordene kom ut av meg som stener.

…

II

Ved templet møtte jeg min første venn.

Vi var i slekt. Og alle dro jo dit.

Og så – da vi var tredve –, kom han hit,

til meg som ikke kjente ham igjen.

Min venn, min venn! Han var som når et tre

er brent av lyn – og ordet vokste, tonte:

Se smertens kongelige tornekronte!

Se lammet der, som bærer verdens vé!

Jeg døpte ham. Og himlen åpnet seg.

Og ånden lå omkring ham som en gulldrakt.

Og som en storm kom ordet: Det er fullbrakt.

Men ild fra solen kom og døpte meg.

Med blodig lebe hørte jeg meg si:

Meg er å avta – bare du skal bli!

Salome

Tolv år var Han, da Han stod frem i templet.

Tolv år var Jochanaan, da han dro bort

til ørkenen og kallet som stod stemplet

i blikket som var innadvendt og sort.

Tolv år var du, Salome, da du danset,

og da ditt navn ble slynget om profeten,

i øyeblikket da musikken stanset –,

og mannen tok deg med til evigheten

(og dronningen bad gjestene å klappe –),

ja, tok deg med som om du var en avne

som hadde festnet i hans døperkappe,

et strå som hadde festnet i hans hår!

Slik ble du nesten ett med døpernavnet,

mens andre kongedøtres navn forgår.

Cimabue

Så drev de naglene igjennem kjøttet

som skalv og sitret, knyttet seg. Og klang

av jern mot kobber reiste seg og sang.

De slo. Men tonen sank, til den forødte

seg taust i treet. De la sten til støtte

ved foten. Og en siste moden gang

bar treet frukt – det bar! Og frukten hang

– uendelig forløst hang den og møtte

seg selv befridd og fullbrakt og velsignet

i frøet, fruktens frukt og hjerte. Se!

En meter over dem hang den og lignet

et menneske som, spikret til et tre,

har senket hodet og som oppgir ånden.

Mens naglen lyser som en sol i hånden.

Høst

Langs slottets murer vokser vinen vill.

Fra vollgraven til tårnets høye kammer

står borgen svøpt i mørkerøde flammer,

i løvets dunkle, underfulle ild.

De smale, sorte skyteskår gror til,

og druer modner ved de varme rammer

om våpenskjoldets hvite sandstenshammer

bak søylegangens brutte strengespill.

Det råtne bunnvann under murens stener

blir heftig fylt av solens hete rødme,

og se! der reiser seg et tre av sødme

og stiger levende i vinens grener.

O drueranke! Drue! Form! Figur!

Fullbrakte under av forløst natur!

Barndom

En stillhet brutt av sprøde timeslag

omkring meg og i verden! Jeg fornemmer

fra gatesneen andres barnestemmer,

og har vært syk en måned og en dag.

Jeg er så trett, og alt er noe annet

enn andre dager. Det er godt å gjøre

seg flat og stille under teppet – høre!

– og ikke ha vært med og ikke blandet

sin stemme med de andres til et kor

av glassklar lyd med kolde, skarpe kanter!

Langt borte kan jeg høre dagen gå.

Jeg har hatt feber lenge, og jeg tror

at jeg fikk frukt av noen voksne tanter

som var alvorlige med kåpe på.