Jens Bjørneboe

Kruttårnet

La Poudriére

(Vitenskapelig efterord og siste protokoll)

Ewig jung ist nur die Sonne

Sie allein ist ewig schön

CFM

Gyldendal

Innledning

Det er – i denne genre, den poetiske naturalisme – innen protokollføringen ikke vanlig å gi kildehenvisninger. Under hensyntagen til det faktum at virkeligheten for de fleste mennesker er totalt usannsynlig, – og at mang en eksakt gjengivelse av den samme virkelighet så ofte offentlig er blitt stemplet som «overdreven», «usann», «tendensiøs», etc., etc., finner jeg det imidlertid på sin plass å henvise til følgende mere vitenskapelige protokollførere, alle av internasjonal rang:

Christopher Hibbert: «The roots of evil»

Walter Nigg: «Das Buch der Ketzer»

«Symbolum Athanasii»

Kurt Rossa: «Todesstrafen»

H. R. Trevor-Roper: «Witches and Witchcraft»

Karlheinz Deschner: «Abermals krähte der Hahn», «Christliches Vorspiel», «Mit Gott und den Faschisten».

Dette angis som lett tilgjengelige samleverk, som tilsammen inneholder flere tusen originale kildehenvisninger.

LA POUDRIÈRE

Pinsemorgen, 6. prairial, år 176

Idag morges har institusjonens katt tisset på finansministeren. Avisen lå sammenbrettet med Hans Excellences portrett vendt oppad. Om det inntrufne har en dypere eller en høyere mening, er ikke lett å avgjøre for en teologisk legmann. Påfallende er bare at dette vanærende bruk av den økonomiske hedersmann fant sted på en hellig pinsemorgen, på selve Den Hellige Ånds høytid, og at det var en fransk pus som efterlot sitt fornødne på Franz-Josef Strauss’ ansikt – det vil si en katt som allerede i egenskap av landsmann av Stendahl og Rochefoucault må antas å være knyttet til parakleten på en langt intimere måte enn katter flest. Det ligger av den grunn nær å hevde at urineringen har en høyere mening.

Selv om avisen er blitt for våt til å leses med åndelig utbytte, kan jeg allikevel meddele at dyret har fått min velsignelse til i fremtiden å late sitt pi-pi på hver eneste av samtidens politikere.

Det er en skjønn, solfylt, stille helligdagsmorgen. Det lukter av dugg, gress, gjødsel og fuktig jord. Det er vindstille, ikke et blad beveger seg i vinhaven rundt huset hvor jeg har bodd alene i mange måneder, kanskje et år eller mere. Det er første pinsedag.

Overlegen, professor dr. Lefévre, kom ned til meg allerede før klokken åtte. Han brakte med seg medikamentene, og som vanlig hadde ingen av oss rørt mat eller drikke på forhånd – ikke engang røkt en morgensigarett –; virkningen blir renere og sikrere slik. «God dag, store kliniker,» sa jeg; «for en vidunderlig morgen!» Han smilte og løftet det store, tunge hodet, – så ut over haven, over mot skogen, og til slutt mot de tindrende, koboltblå fjellene langt borte. De lå som av glass og svevet over jorden.

«Og for et land!» svarte han: «Vet du hva Frankrikes siste, store kulturelle ytelse var?»

«Nei.»

«Det skjedde i Afrika,» fortsatte doktoren; «under krigene der nede. Det var oppfinnelsen av elektrometoden. Siden har Frankrike vært taust.

Utnyttelsen av felttelefonens politiske muligheter var en intellektuell prestasjon av rang. Tusener og tusener av militære har slept omkring med apparatene uten å ane hva de kunne brukes til, – og så en dag – i Afrika, eller muligens i Indokinas jungel – det strides blant de lærde om saken – så en dag sitter en almindelig fransk underoffiser og familieforsørger, en vanlig, enkel, pliktoppfyllende forhørsleder med sin cognac eller sin pernod, og så med ett slag, innser han felttelefoniens muligheter. Det betød en uhyre lettelse for forhørslederne. Man kopler bare den ene elektroden til rectum eller til glans penis, og den andre til neseborene på objektet. Så sveiver man på hådsveiven, og alt efter den hurtighet og energi man legger i sveivingen, sender man en passe strømspenning gjennom pasienten, så han danser den rene St. Veitsdans av glede. Han tilstår hva som helst. Det krever et folk med kultur å oppfinne noe slikt. Bare vi har slike sersjanter og løytnanter. Det var en genial prestasjon å oppfinne metoden, og amerikanerne har arvet den efter oss. Men den krevet de siste krefter av folkets ånd, de siste ressurser av folkesjelen. Siden da har Frankrike hvilt. Landet er utmattet.»

«Ytelsen var enestående,» svarte jeg: «Boche’ene fant aldri på noe lignende. Og hverken cowboy’ene eller russerne klarte det.»

Lefévre rystet på hodet:

«Kultur er og blir kultur,» svarte han: «Man har det eller har det ikke.

I århundrer har vi utbredt vår kultur i Afrika og Asia, og idag er den blitt kolonifolkenes kjæreste arv og eie. Det fins ikke en eneste av våre tidligere kolonier hvor vi ikke har efterlatt oss minst ti millioner tomme rødvinsflasker og seks millioner tomme blikkbokser. Kom, la oss lage heksebrygget!»

Vi gikk inn i huset, og på kjøkkenbenken rørte han ut en porsjon LSD til hver av oss, i friskt, iskaldt vann som jeg hadde hentet fra bekken ved siden av. Vi løftet glassene og skålte, før vi drakk ut den klare trylledrikken.

Derefter gikk vi ut i tomat– og vinhaven, hvor alt er bundet opp i mere enn mannshøye espaliérer, slik at vi spaserte omkring mellom dem som i en labyrint med hundre ganger, med sol og skygger i løvverket og den blå himmelen over oss. Jorden er fuktig og sneglene kryper omkring mellom stokkene, helt til de er store nok til å spises. Tvers gjennom haven rinner bekken fra Les Voges i et leie som er mere enn et par meter bredt og bygget opp langs sidene i urgamle, grå stenblokker. Av og til glir en mørk og lydløs fisk gjennom det kalde, klare vannet, hvor solstripene enkelte ganger trenger gjennom trekronene og tegner skyggen av ørreten på bunnen av åen.

Jeg hadde på meg pyjamas og lette sko, badekåpe og et mykt silkeskjerf knyttet under skjegget, som er blitt temmelig grått. Doktor Lefévre gikk i sitt vanlige fritidsantrekk, i kakibukser, sommerskjorte og sandaler, med en stor, arabisk kappe utenpå. Slik var han kommet ned fra La Poudrière på sin fridag, mens dr. al Assadun overtar vakten for hele instituttet.

al Assadun er vår assistentlege, og Lefévre har brakt ham med fra Algérie, hvor professoren kanskje også selv er født. Sammen taler de for det meste arabisk, og efter de hyppige latterutbruddene å dømme, foretar de en vedvarende utveksling av uhørte kynismer og obscøniteter. De to frembyr et merkelig suspekt og frivolt bilde når de snakker arabisk sammen; den middelstore, slanke og gyllenbrune assistentlegen og den kjempestore franskmannen, nærmere to meter høy og usedvanlig grovbygget, – med sin store og gulnede skitne bart hengende ned over den evige sigaretten. Alltid den samme latteren som følger på Lefévres ord! Alltid den samme atmosfære av unevnelige hemmeligheter.

Hva jeg vet om dem, er ikke særlig unevnelig; Lefévre fant i sin tid den fjorten- eller femtenårige arabergutten på gaten eller i ett eller annet smug i slumstrøkene, og – lidderlig, som han alltid har vært – tok han den vakre gutten med seg hjem og innlemmet ham i sin husholdning. Senere oppdaget han al Assaduns usedvanlige begavelse og betalte for hans medisinske studium på Sorbonne. Den intimere siden av forholdet er kjølnet for lenge siden, eftersom professoren er over seksti år og arabergutten nærmer seg førti, – men de har fortsatt å være venner, og de arbeider utmerket sammen.

Vi slentret bare et par øyeblikk omkring mellom vinrankene og tomatstenglene, derefter satte vi oss i de gamle og værbitte havestolene utenfor huset mitt. Det danset blendende solflekker på den hvite kalkveggen, og lyset dryppet ned mellom bladene.

«Egentlig liker jeg bare solen,» sa Lefévre. «Bare solen er god.»

Jeg så på ham.

«Bare solen,» gjentok han.

Jeg følte en svak svimmelhet og frøs litt over ryggen. Lyset og farvene og solen og skyggene omkring meg tiltok i styrke. Jeg tente en sigarett og så at røken ble fylt av solfarvene. Bordflaten lyste i gull og i et underlig, farvemettet hvitt. Lefévres store, alltid brune hender og det solbrente ansiktet lyste som kobber nu; det var gyllent, og den store barten var av elfenben. Hele haven var fylt av den røde farven fra soloppgangen, men den glitret også i orange og fiolett. Himmelen var av gull, av et slags sydende, kokende gull hvor det blå beveget seg i striper og linjer, linjer som var myke og slangeaktige og fulle av liv.

«Solen,» gjentok Lefévre; «den er det eneste som er sant.»

Jeg forsto med engang hva han mente, og merket at over meg hadde nu solen bredt seg over hele himmelen, – alt var gull og solskinn, gull og solskinn. Alt var i seg selv og var sin egen forklaring, farvekaskadene i løvverket, den sprutende ilden i bekken, alt fløt over i en foss av farver.

Så kom havet, det uendelige, mørkeblå, gylne hav, skummet og lyset, og alt var omfavnet av solen, jorden ble båret av de uendelige flammearmene som omslynget den og holdt den oppe. Samtidig rant det en flom ut av solen, en bølgende, fossende flom av gull og solskinn. Det veltet et umåtelig, gulnet og edelt pergament ut over verden, et dokument fra Columbus’ skip, stemplet, forseglet og beskrevet med gammel, gammel skrift. De avskårne pyramidene var av gull, der de reiste seg opp av den gylne sanden. Himmelen over dem var av gull, og hele tiden fortsatte den samme flommen av gull å strømme ut av solen. Alt var igjen gull og solskinn, gull og solskinn. Alt, alt, alt i verden var gull og solskinn, bølgende, flammende, flytende gull.

Mexico var sand og sanden var gull og gullet var solen og sannheten og der var ingenting annet i verden enn solen og gullet, gullet og solen og sannheten var sannheten og der fantes ingen løgn igjen i verden. Og solen var alle ting.

Lefévre snakket, men jeg kunne ikke høre ordene, og når jeg så på ham forsto jeg hva han mente, og han så på meg at jeg forsto hva han mente og at alle ting var sin egen mening og forklaring.

Så overveldet solen meg igjen, i en hvirvlende ildmørje, et hjul som dreiet seg fra horisont til horisont, og havet og skipet og seilene og dokumentet og pyramidene og ørkenen og himmelen og Mexico og jorden ble alt sammen til gull og solskinn, gull og solskinn, gull og solskinn. Og jeg var hos solen i tre timer.

Jeg merket at doktor Lefévre la seg ned i gresset og ble liggende der, men han var langt borte. Bare farvene var tilbake, og jeg beveget meg gjennom rommet på en stor, stor reise, jeg var på vei mot jorden, og jeg var trett, utmattet.

En stund efter var den store reisen over, jeg satt klar og trett i stolen og så på Lefévre, som stadig var midt i synene, han gjentok og gjentok noen ganske enkle ord, som for ham fremdeles inneholdt hele universets mening og hensikt, tingenes uigjendrivelige forklaring i seg selv. Tilbake var for meg, bortsett fra trettheten, som ikke var en følelse av unormal tretthet, men en sunn utmattelse efter en voldsom anspennelse av nerver, hjerne og sanser, – tilbake var en voldsom økning av farveintensiteten i alle ting, sten, planter, bord og stoler omkring meg. Gjenstandene var i form og tegning som ellers, bare med en ufattelig harmoni og styrke i farvene, og med en klar, logisk korrespondanse mellom farvene. Det var som å være inne i et bilde av en av de store impresjonistene som dette merkelige, brutale, griske og vidunderlige landet har fostret, – dette grådige, gjerrige bondefolket av rå utbyttere, undertrykkere og soldater, av halliker, malere og horer, helgener og sodomitter, men fremfor alt av malere. Farvene fylte meg med en rolig og matt vellyst, de rant gjennom kroppen på meg og de var omkring meg samtidig.

Lefévre reiste seg opp i sittende stilling, han var også tilbake igjen nu.

«Er du sulten?» sa han.

Vi var begge sultne, og vi visste at nu kunne vi spise og drikke igjen uten at det ville avbryte visjonene.

Efterklangen av vår pinselige himmelfart ville stadig vare i flere timer, – bare som en umåtelig økning av denne verdens skjønnhet, av denne paradisets have vi har fått å leve i.

Jeg hentet ut brød, mørkt og fuktig, kjøtt, fisk og ost. Smør, olje, sitron, salt, pepper. En flaske apéritif og en stor flaske landvin. Glass.

Vi spiste som om vi aldri hadde spist før. Den samme økningen av sanseevnen som gjorde farvene omkring oss synlige slik som de virkelig er, gjaldt også smaksnervene. Bare brødet og smøret, med en munnfull vin til, inneholdt allverdens rikdom av smak, av sol, jord og regn, av kornet og av melken som smøret var blitt til av. Det var eftermiddag.

Bekken lå i skygger igjen.

Vi begynte å snakke om kriger og revolusjoner. Det er det vanlige her.

«Det mest plagsomme,» sa han med ett og så opp mot den ubrutte blå flaten over oss; «det mest plagsomme er i grunnen å tenke på at mens planetene følger sine åndssvake, fantastisk pedantisk ordnede baner rundt solen, – rundt og rundt og rundt, – midt i all denne idiotiske nøyaktigheten, er det slakteriene pågår. Blodbadene – i hvilken form man nu måtte foretrekke dem – bombe, skyte, forgifte, brenne – blodbadene finner sted midt i et med matematisk pedanteri ordnet kosmos. Såvidt det har latt seg fastslå, er himmellegemene tvunget til å gjenta og gjenta sine sirkler, ellipser og hva det nu er, – de har tilsynelatende ingen frihet. Det er en trøst at det ikke finnes merkbart liv på andre planeter …

Naturligvis er det meget som tyder på at ikke bare vi, men at også naturen er sinnssyk. Eller i det minste sterkt nervelidende.»

Vi snakker meget om dette på La Poudriére.

Jeg fulgte ham et stykke oppover veien til hovedbygningene, gjennom den store parken, inntil vi kunne se den gamle stenmuren rundt det aller eldste huset, tårnet med sidebygningene i samme sten, altså det virkelige poudrière – som bærer sitt navn med rette, eftersom det faktisk ble bygget som kruttårn, eller kruttmagasin. Det er stadig sentrum i anlegget, i og med at det både inneholder seksualpatologisk arkiv og overlegens kontor og privatleilighet.

Ringmuren omkring dette aller helligste, og likeledes fløybygningene og det runde tårnet, er overvokset av villvin, men det vokser også frukttrær både i haven og utenfor.

Ved siden av denne meget gamle kjernen, det egentlige la Poudrière, ligger de nyere bygningene, som er meget store. Det er klinikken. Og omkring det hele ligger parkområdene, som dekker et areal på omtrent 200 mål, innbefattet gartneriet – «suppehaven» –, men ikke vinbergene.

Dette er vår verden.

Bak alt sammen ligger fjellene – i syd.

Ved synet av muren tok vi avskjed og gikk hver til sitt, han for å hvile en stund, og derefter arbeide på sitt kontor, – jeg for å … ja, egentlig … for hva?

Det er sent på eftermiddagen, og det begynner å lukte av kveld; landskapet strekker seg og gjesper efter den mektige solskinnsdagen, luften er kjøligere, og bladene på trærne henger som livløse. Denne timen før solnedgang er full av lukter, av muld og av maur. Biene og humlene blir borte. Blomstene lukker seg. Om litt vil alle ting få det underlige, gode, blå skjæret. Alt er ro. Og det blir natt.

Det er absolutt nødvendig at man tar dette spørsmålet alvorlig; det som Lefévre nevnte: den fantastiske ordenssans, det uhyrlige pedanteri – den absurde, småborgerlige nøyaktighet som preger kosmos. Verst er det naturligvis med solsystemet, – det er behersket av samme pertentlighet, samme smålige pirkethet, som bokholderiavdelingen inne på kontoret bak Monsieur Anatholes marchandiseforretning, – men med hvilken forskjell i dimensjoner! Og enda har pedanteriet i marchandisen, småpenger, knapper, bånd og sikkerhetsnåler, – en klar og utvetydig, om enn også på sin måte idiotisk mening. Og det er dette som mangler i solsystemet. Kontrasten mellom den totale meningsløshet i hele foretagendet og den gjennomførte, matematisk-fjollete, pedantiske logikk i dette enorme regnestykket – alt dette er ren og udelt, kvalifisert sinnssykdom.

Vanvidd ytrer seg som bekjent ikke alltid gjennom mangel på logikk, men like ofte gjennom at logikken er det eneste som er igjen av forstanden; det å telle og ordne er alt som er tilbake av den sinnssykes bevissthet. Meningsløsheten er skrikende, men pedanteriet er perfekt. Alt er laget av en sinnssyk skolelærer.

Retten, eller uretten, som har opptatt så meget av mitt liv, er et av de mest anskuelige eksempler på dette, – og den går sin gang, som årstider og planeter, som bankvesenet og teologien.

Det er imidlertid den forskjell, at solsystemet har en slags autoritet, fordi det var først ute. Der ligger hunden begravet.

Dessuten har solsystemet autoritet, fordi det ikke forsvarer seg. Mens krigsprofitører, teologer, politikere og dommere forsvarer seg, våger å påstå at de har en berettigelse, så har solsystemet aldri sagt et ord for å unnskylde sin eksistens.

Det er tvingende nødvendig å erklære naturen – eller «Gud», som noen kaller den – det er tvingende nødvendig å erklære «naturen» for sinnssyk. Vi kommer ikke utenom å erklære Gud for like sinnssyk som vi er selv. Ellers blir bare metafysikken tilbake.

Diskrepansen mellom den gigantiske tvangsnevrose i «naturlovene» på den ene side, og mangelen på innhold og mening på den annen, er det dødelige, fellende bevis på vanviddet.

Med menneskene er det anderledes; dette ordnede, pedantiske og idiotisk meningsløse kosmos har vi forsøkt å efterligne i årtusener, – fra Paulus til Lenin (en sammenstilling jeg skal komme tilbake til senere) har vi ikke gjort annet enn å prøve å overvinne vår angst for friheten ved hjelp av å lage «lover», og for å styrke den autoritære makt i «lovene» har vi til og med oppfunnet et så fenomenalt idiotisk ord som «naturlover», – som om «naturen» var et slags kriminelt vesen som måtte pålegges å lyde «lover»!

Men naturen har ingen slik kjerne av vilt, uberegnelig, fritt liv; det har bare vi.

Jeg erklærer altså herved «naturen» eller «Gud» eller hva man vil, for å være totalt sinnssyk, endog idiot.

Det er blitt mørkt rundt meg i vin- og tomathaven min. Skyggene mellom espaliérene er kullsorte. Alt er stillhet. Men jeg kan høre at bekken rinner. Noen hyler oppe på klinikken. Så er det stille igjen.

Jeg tar ut en parafinlampe og en vinkrukke og et beger som jeg setter på bordet. På tross av aftenkjøligheten er det varmt nok til å sitte behagelig ute i belgmørket.

Jeg blir ikke kvitt tanken på å se mitt eget, bitte lille liv mot bakgrunnen av dette mekaniske, pedantisk ordnede urmakerverksted av et verdensrom. Vår «kultur» klager over opprør og revolusjoner som bryter alt ned, velter alt om.

Hvorfor i all verden skal ikke alt brytes ned, alt veltes om? Vi kan bryte «lovene». Det kan ikke planetene.

Og mitt eget bitte, bitte lille liv, – og min bitte lille bevissthet som omfatter alt sammen!

Jeg tenker igjen over dette ene, enkelte liv, som allikevel er det eneste jeg virkelig kjenner til.

Til å være bosatt i et så fremragende og alment anerkjent galehus som La Poudriére, må jeg medgi at jeg befinner meg vel, og nyter en forbløffende grad av tanke-, ytrings- og bevegelsesfrihet. I alle fall langt større enn stjernenes. Og til dette kommer da min egen, ytterst tvetydige stilling ved hospitalet. Som vaktmester og en slags altmuligmann (deri innbefattet observatør), disponerer jeg den ene av gartnerboligene samt den omtalte tomat- og vinhaven som altså ligger i utkanten av parkområdet og er omgitt av et høyt, pallisadelignende gjerde med en tung, låsbar port, slik at når jeg ønsker det, kan jeg være fullstendig isolert i min egen verden. Jeg kan for eksempel drikke meg beruset i fred, skjønt dette forekommer meget sjelden nu. Og jeg kan også røke hasj med al Assadun, selv om det for det meste foregår oppe i tårnet hos Lefévre, hvor han har installert et førsteklasses musikkanlegg, eftersom musikken er en nesten uunnværlig del av hasjen. Likeledes kan dr. Lefévre og jeg reise til solen, så ofte vi måtte ønske det, – dette foregår alltid hos meg.

Det viktigste er imidlertid ikke det her, det viktigste er morgnene og nettene, hvor jeg kan være aldeles uforstyrret med mitt arbeide, og hvor jeg kan sitte i haven med min frokost, før jeg begir meg opp til instituttet eller klinikken for å ta meg av mine mere rutinemessige plikter.

Tomat- og vinhaven har jeg beskrevet, men huset er like viktig; det er gammelt, hvitkalket og meget enkelt, som de eldste bondehusene her i distriktet: jordgulv, åpent ildsted, grove takbjelker og en ganske liten sovealkove. Utenfor: bekken, noen løvtrær og plantene. Det beste av alt er morgnene, å gå barbent og nesten ikke påkledd ut like efter soloppgang, å kjenne den syrlige, friske lukten, den kjølige morgenluften, og å se på lyset i trekronene eller i espaliérene. Jeg har en umåtelig glede av disse enkle tingene, strengt tatt er det den eneste glede jeg har. Helst skal hver dag være fullkomment lik den foregående.

Dette har brakt meg den fullstendige klarhet i sjelen, den gamle manns fred, et rolig hjerte. Kanskje jeg av og til savner havet, jeg vet ikke.

Jeg sa «som vaktmester». Så enkelt er det naturligvis ikke. Det har vist seg at intet, absolutt intet, er enkelt når man ser litt nøyere efter. Nå er det for eksempel igjen noen som hyler oppe ved klinikken, antagelig er det den russiske ambassadørhustruen. Hun skriker som en ulv. I den lydløse natten skjærer det ensomme ulvehylet fra avdelingen ut som en stripe på den svarte nattehimmelen, som sporet av et stjerneskudd. Det ulende, langtrukne skriket gjentar seg et par ganger. Hvorfor hyler ulvene i skogen også på den måten? Det er i all sin ulveaktighet allikevel først og fremst et menneskelig hyl. Antagelig henger hun oppe i gittervinduet mens hun hyler, slik som hun pleier under anfallene. Hvis det fortsetter slik, da må dr. Lefévre forlate skrivebordet og sitt arbeide, og gå over i avdelingen for å ta seg av henne. al Assadun kan ikke gjøre det, fordi hun bestandig prøver å voldta ham. Det er ganske klart at ved en sovjetisk ambassade i et kristent land er ikke dette noe som lar seg forene med diplomatisk verdighet og etikette. Det er tydelig at også for fruen selv har disse diplomatiske årene sammen med hennes tause, prektige ambassadørmann vært den rene skjærsild, før hun omsider ga djevelen i alt og overgikk til fritt å hyle og voldta. Slik kom hun hit. Ingenting er enkelt.

Jeg er naturligvis ikke «vaktmester», men som Lefévre uttrykker det: «kombinert vaktmester og overlege ved anstalten», og som sådan har jeg selvfølgelig en vidtgående innsikt i alt som foregår her, i alt som finner sted. Når jeg nu sier «overlege», da er det selvsagt å forstå i en høyere, så å si rent åndelig forstand – som sjefs-ideolog og skriftefar for nesten alle. Fra yrkesregisterets synspunkt er jeg vaktmester. Pedell. Renholdsmann.

Særlig dette siste, å være stedets betrodde renovasjonsarbeider, skal fra et erkjennelsesteoretisk synspunkt ikke undervurderes. Hvordan skulle jeg ellers for eksempel ha hatt noen bevissthet om de uhyrlige mengder med preventiver som diplomatfruen mellom anfallene fyller sin papirkurv med? Hva ville jeg egentlig ha forstått av noe som helst uten å ha adgang til papirkurver og søppelpøser?

En annen side av saken, er at jeg har full anledning til å videreføre mine studier og mitt forskningsarbeide her. Som jeg sa, er mine interesser de samme som før, selv om jeg har erhvervet meg en iskold og vitenskapelig holdning til virkeligheten. Under samlingen av dokumenter kom jeg naturligvis før eller siden til ett av kjernepunktene i vår kristne kultur, det vil si: muligens til dens hjerte, til sakens midtpunkt. Det er også naturlig at jeg begynte med temaet nettopp i den geografiske situasjon jeg nu befinner meg i; i et landskap som har vært historisk skueplass for nettopp vår kulturs innerste anliggende. Enda mere sentralt befinner man seg hvis man reiser noen mil lenger mot nordøst, opp til Trier. Det var umulig å arbeide videre med Bestialitetens Historie uten å ta opp de kristne kirkers kjetter- og hekseprosesser.

Man må med en gang føye til at dette ikke alene er et teologisk anliggende, men i like høy grad et verdslig, juridisk problem – en hjertesak ikke bare for teologer, men like meget for jurister. De to disipliner skal ikke adskilles for strengt. Hva ville kirkens makt ha vært uten bistand fra de rettslærde? Den ville ha vært bygget på sand. Men det falt seg slik, og det måtte falle seg slik, at det godes to grunnsøyler, kjærligheten og rettferdigheten, forenet seg til det store korstog mot Det Onde.

Teologer og jurister hyllet seg i sine sorte kapper, i kjærlighetens og rettferdighetens farve, og de seiret i kampen.

Som sagt, for en mann i mitt fag – som bestialiker og demonolog – var møtet uunngåelig, selv om jeg utsatte det lengst mulig. Et virkelig lokkende tema var det ikke. Men det belyser meget.

Jeg kommer nu på villspor, og det hele skal foreløpig bare nevnes som et eksempel på hvordan min stilling som sjefsideolog og overlege ved La Poudriére kan arte seg. Det er ikke nok at jeg kan fortsette mitt studium her, og min protokollføring, – men da jeg satte Lefévre inn i arbeidsplanen, reagerte han meget livlig på den, og ba meg utarbeide ett eller to foredrag om temaet, – foredrag som skal holdes på instituttet både for medarbeidere og for den del av klientelet som ikke (med et par unntagelser) er hjemmehørende på den lukkede avdeling.

En del av Lefévres terapeutiske metode ligger i regelmessige foredragskvelder av denne art.

Foredrag nummer en har jeg så godt som avsluttet, og det er ikke mange dager til det skal holdes. Det vil medføre et visst innblikk i både kirkens og rettssamfunnets historie, et tema hvori fremfor alt sammenkoblingen av de to åndsretninger er min egen tanke. Jeg vil også senere behandle forbindelsen mellom rettferdighetens tjenere og verdens profane herrer og herskere, efter at kirken hadde mistet sin uinnskrenkede makt.

Men det første foredrag vil handle om de kristelige kjetter- og hekseprosesser, under titelen:

«HEKSENES REVOLUSJON: Satans maktovertagelse i Europa. Et forspill til Satans verdensherredømme.»

Nu hylte hun igjen deroppe i avdelingen. Det lange, ensomme ulvehylet. Jeg kunne nesten svare henne ved å hyle igjen.

Men en renovasjonsarbeider gjør ikke slikt.

For et par hundre år siden ville diplomatfruen ikke ha hatt anledning til å sitte på et mondent luksusgalehus og fylle papirkurven sin med preventiver; hun hadde vært brent som andre hekser, eftersom det neppe hadde vært mulig å drive ulvene ut av kvinnesjelen i levende live.

Mange har prøvet det, men få var utvalgte.

For øvrig ble det brent rikelig med menn også.

Det sier seg selv at inkvisisjonen i mitt foredrag ikke vil bli behandlet på en moraliserende eller fiendtlig måte, men fra et rent medisinsk-filosofisk, psykiatrisk synspunkt, – som en viktig brikke i et mønster. Som en sten i en mosaikk over vår kultur, som kan bidra til å tegne dens virkelige ansikt og til en forståelse av hvorfor den har ført oss dit vi står idag.

Kan det tenkes et edlere motiv?

Om «naturen» vet vi en hel del, takket være at den er underlagt «lover». Om mennesket vet vi nesten ingenting, fordi vi ikke er underlagt «lover». Vi har bare gjort spredte observasjoner, og blant dem er observert en alt dominerende menneskelig trang til to ting: til bestialitet og til løgn. Grusomheten og hykleriet er nesten alt hva alle raser, farver og nasjoner har felles, – men vi har ikke funnet noen tyngdelov i sirkuset, som skulle gjøre disse egenskapene aldeles nødvendige og uunngåelige, slik som for eksempel vanviddet ute i verdensrommet. Det finnes ingen nødvendighet i vår sinnssykdom.

Igjen tenker jeg på apostlene Paulus og Lenin, de to hellige menn innen kjærlighetens og broderlighetens teologier.

Forresten har vi litt å fare med i Guds eget Frankrike, også.

Om La Poudrière må videre fortelles at det virkelig er et asyl på jorden, et avansert og mondént tilfluktssted for priviligerte i alle land. Man kan nevne vår amerikanske general, eller vår prektige lille seksualmorder fra Belgien, begge ville ha vært bak lås og slå innen rammen av straffeloven, hvis de hadde sittet i mindre rommelige økonomiske kår. Den unge lystslakteren har sin millionærpappa i ryggen, og amerikaneren har sin bakgrunn i sitt på ingen måte ubemidlede fedrelands prestisje.

Vi har også den gamle M. Lacroix, som på tross av sitt galliske navn er av utenlandsk opprinnelse, og i sitt hjemland har utøvet et yrke av ganske særpreget art. Jeg har meget ofte snakket med dem alle tre, og det dreier seg utvilsomt om sykehushistorier, selv om de også er lekkerbiskener for straffeloven.

Jeg skal videre nevne, – denne gang et rent sykdomstilfelle uten kriminelt innslag –, statsadvokaten dr. Marescot, en tidligere fremragende embedsmann og for øvrig en høyt dannet og kultivert personlighet.

Hvorfor jeg er kommet til å bli så oppsøkt i egenskap av sjelesørger, er jeg ikke klar over, – men jeg tror det skyldes at jeg har efter hvert, og på min måte, erhvervet evnen til å tilgi synder. Dette var en mulighet som viste seg meget sent i mitt liv. Siden kan jeg kanskje forklare hvorfor den viste seg i det hele tatt.

Det har noe å gjøre med foredraget jeg skal holde.

Enda en av pasientene, som jeg ofte har ført samtaler med, skal jeg kort nevne her. Det er ingeniør, dr. Stephan Báthory, ungarer av fødsel, men idag fransk borger. Báthory er en mann på noe mindre enn min egen alder, stadig midt i førtiårene, ualmindelig kraftig bygget, så muskuløs at man ser arm- og skuldermuskler tydelig gjennom klærne. Han har et brunt, magert, men samtidig rundt ansikt, sandfarvet hår og meget blå øyne. I Ungarn ble hans far drept av kommunister, Báthory sluttet seg til Waffen SS og kjempet lenge på Østfronten. Efter nederlaget flyktet han gjennom Tyskland, snek seg over grensen til Frankrike og meldte seg til Den franske Fremmedlegion. I flere perioder kjempet han både i Afrika og i «Indokina», og han hadde tilbrakt åtte år som legionær, da han trakk seg tilbake med en lang rekke dekorasjoner, fransk statsborgerskap og en livsvarig pensjon. På kort tid tok han sin avsluttende doktorgrad som ingeniør, fikk en utmerket, høyt betalt stilling hos amerikanerne som konsulent i ingeniørvåpenet og giftet seg med en datter av en landskjent, meget formuende fransk industrimann.

Ansiktet har et innbitt og aggressivt uttrykk, og hele mannen er preget av at han i så mange år har vært profesjonell, aktivt stridende soldat. Han er fremdeles helhjertet fascist, og viser ingen skyhet for å erklære det. Dr. Báthory er meget tiltrekkende og meget frastøtende. Sammenbruddet kom for et par år siden, først i form av langvarige gråtetokter, derefter som fullstendig apati. Han har gjort betydelige fremskritt under Lefévres behandling og vil antagelig bli helt «frisk» igjen, i og med at dette ordet ikke betyr noe annet enn sosialt og økonomisk å kunne ta vare på seg selv. Det friskeste han kunne gjøre, er vel tvert imot å gråte videre så lenge som mulig. Han hater al Assadun med en ren besettelse.

Derimot er vår andre stridsmann, generalen fra Texas eller Ohio eller hva det nu kan hete, et tvers igjennom behagelig og elskverdig menneske. «Le général», som han kalles her, er stillfarende, innadvendt og høflig inntil ydmykhet. At han har Pentagon i ryggen, merker ingen. Det eneste som kan virke militært ved ham er frisyren; han er så kortklippet som det går an å bli, – en rakrygget, spenstig, middelstor mann i slutten av femtiårene, meget slank og meget velkledd. En stund var det hospitalets plikt å holde ham på den lukkede avdelingen, på grunn av de handlinger han hadde begått i sitt hjemland, men han ble for mange måneder siden overført til den åpne delen av instituttet. Man ser ham svært ofte spasere omkring i parken, stille, alene og temmelig sørgmodig.

Det var blitt sent på kvelden, og jeg tok lampen, begeret og kannen med meg inn, hvor jeg begynte å kle av meg. Det var fullstendig stille nu, bare natt.

En stund efter at jeg var kommet i seng, ringte alarmklokken.

Den er meget sterk, og brukes bare i virkelige nødstilfeller. Det ville være aldeles umulig å sove så dypt at man ikke våknet av den. Signalet betyr øyeblikkelig fremmøte av hele personalet, fordi det er oppstått en situasjon som de vakthavende ikke kan mestre alene. Jeg tente lampen igjen, og kledde hurtig på meg. Det mest sannsynlige var brann i hospitalsbygningen, og det var det første jeg så efter, da jeg kom ut i natten.

Men det var ingen ting å se, og da jeg var kommet et stykke opp i parken, lå bygningene der som ellers, med lys bare i noen få av vinduene, og med lyskasterne tent som ellers.

Jeg gikk hurtig videre, inn kjøkkeninngangen og over til vaktrommet.

Det var tomt.

Jeg gikk videre, og i annen etasje var gangen tilsølt av blod. Sporene førte ganske riktig til operasjons- eller førstehjelpstuen, som den kalles.

Da jeg kom inn i det blendende opplyste rommet, sto al Assadun med to sykepleiersker bøyet over noe som lå bevisstløst på operasjonsbordet. De var i fullt arbeide. Man så bare øynene på dem, og litt av assistentlegens brune, hårete armer. En gruppe mannlige pleiere sto borte ved den fjerneste veggen. Midt på gulvet sto Lefévre, med åpen, hvit kittel, sigarett i munnen og begge de veldige hendene i siden. Han snudde hodet mot meg og sa vennlig:

«Bonjour, mon cher enculé!»

Dette nedrige og uoversettelig vulgære ordet som er en betegnelse for den passive partner under det mannlige samleie per anem, fikk både pleierne og al Assadun til å brøle av latter.

«Hva er det som har skjedd?» sa jeg.

«Ingen ting,» svarte overlegen; «praktisk talt ikke noe som helst. Det er bare den gamle likskjenderen Lacroix som har laget et nytt selvmordsforsøk. Han hadde på en eller annen bedritt måte fått tak i en gartnersag, og skar nesten av seg hodet, før han ble oppdaget. Det så et øyeblikk svært blodig ut, fordi såret var så ualmindelig stort og grisete – til å være laget av en mann med hans tidligere yrke – og fordi han blødde en del. Vi trodde først at vi måtte kjøre restene over på slakteriet i distriktshospitalet, og derfor ringte vi efter deg – som sjåfør.

Men så var det ingenting allikevel – ingenting, – og nå holder vår lille sodomittgutt av en sal arabe – anarchokirurgen Harun al Raschid – på med å tråkle ham sammen igjen.»

Le sal arabe – «den skitne araberen», som er et av Lefévres kjælenavn på assistentlegen – løftet hodet og gjengjeldte omtalen med et uttrykk så ugjengivelig at en mann i min beskjedne stilling ikke kan tillate seg å sitere det, – men bare antyde at det innebar at overlegen var plaget av gonoré på et sted hvor. det ikke er comme il faut. Pleierne lo igjen.

Araberen bøyet seg over gamle Lacroix’s jordiske og forgjengelige del, men fortsatte å snakke:

«Nå sitter hue snart fast igjen,» sa han: «Men det er første gang jeg har sett at noen har gjort noe sånt med en sag. Det minner litt om granatsplintene i gamle dager.»

Det siste var rettet til dr. Lefévre. De to har arbeidet sammen som leger under kampene i Afrika, selvfølgelig på den arabiske siden.

«O.K.,» sa overlegen: «Resten får dere gjøre alene. God natt.» Han tok meg under armen, og vi gikk ut på gangen. Han labbet direkte gjennom blodpølen utenfor døren, og efterlot seg en rekke veldige, blodige fotspor nedover gangen. Han bruker minst 46 i sko.

«Hvordan går det med ambassadrisen?» spurte jeg: «Hun hylte litt mot solnedgangen og natten ikveld, men så ble hun taus.»

«Jeg gikk over selv.»

«Hva gjorde du med henne?»

Han lo:

«Hvis politiet visste det, ville jeg sitte bak gitter om et par dager. Men nå er hun rolig.»

Han holdt meg stadig under armen, da vi gikk over til tårnet hans.

«Ga du henne bilder, også?»

«Ja, ja. De mest avanserte, de jævligste jeg kunne finne i instituttet. Nå ligger hun og kroer seg med dem. Det hjelper.»

Det var begynt å blåse svakt, og man hørte rislingen i trekronene. Det var stjerner på himmelen.

Han så opp, så sa han:

«Blod og dritt og vind og stjerner!»

Oppe i arbeidsværelset hans drakk vi et par glass cognac. Det var tydelig at han var trett, og han tørket svetten av pannen med kittelen som han nu sto med i hånden. Så la han den fra seg.

«Herregud!» sa han langsomt: «Herregud! De hyler og onanerer og parrer seg og sager halsen av seg, og omkring alt sammen går Jupiter og Saturn og Uranos og Pluto og hele det himmelske galehuset. Fortell noe! Fortell en historie om noe annet.»

Og jeg tenkte på en historie som jeg ikke hadde fortalt ham ennå, fra Russland for lenge siden. Vinduene sto åpne ut mot haven og stjernene, og det kom en svak luftning inn til oss av vinden utenfor.

«Ja,» sa jeg; «men jeg vil ha vin, ikke cognac. Jeg liker ikke brennevin. Hent et par flasker vin, så skal jeg fortelle deg noe.»

Han hentet vinen og åpnet to flasker. Det var en ypperlig, menneskelig, rund og myk vin. Så satte han seg ned i den store lenestolen, og satt der og så på meg. Lefévre var nu bare en trett, gammel mann. Den store og vitale, sterke kroppen var sunket sammen, ansiktet var innfallent, og de svære skuldrene, de tykke armene, hendene og det store hodet, alt virket som en tung, tung byrde å bære.

«Vær snill,» sa han: «Fortell!»

Et nytt vindpust fra stjernehimmelen brakte natten og haven inn i rommet, og sammen med vinen steg det opp i meg bilder fra en annen natt, fra et annet liv, en natt alene i Russland, i en stor by, en natt på en sykesal i en poliklinikk, hvor jeg lå våken i mørket og snakket med et fremmed menneske – med en ung mann som var blitt lemlestet for livet. Der hadde vi også vin, flere flasker, på nattbordet mellom oss, og vi lå i halvmørket og snakket lavt sammen mens det begynte å lysne av dag i den bleke Leningradnatten …

Det begynte med at jeg kom til byen med et skip, og jeg var alkoholforgiftet som sjelden, både før og siden. Over havet, på Østersjøen, hadde jeg drukket og drukket dag efter dag, sammen med enhver som kunne avse tid til det. En av nettene falt jeg ned alle de bratte trappene til innmaten av skipet, og jeg falt så bløtt og motstandsløs som en våt serviett. Jeg brakk ingenting, men jeg var som et maleri av Chagall på kroppen neste dag, full av fiolette og røde, grønne og blå bloduttredelser, fra knærne til halsen, og jeg sto på dekket og så ut over havet, før jeg drakk videre. Da vi kom til Leningrad, ble jeg funnet i køyen min med blod over hele ansiktet og sengetøyet. Jeg måtte ha blødd i flere timer allerede, kanskje det meste av natten. Videre hadde jeg pisset på meg. Jeg klarte ikke å sitte oppreist, og de kom med skipslegen, og han mente at det var blødende mavesår, for rundt munnen lå det tykke skorper av størknet blod. Han la en ispose over mellomgulvet på meg, og ordinerte iskald melk å drikke, men jeg fikk ikke i meg annet enn cognac. Og jeg lå der og tenkte at Herre Gud, bare jeg nå kreperer snart, bare jeg kreperer, så det er slutt på alt dette her! Men samtidig var jeg umåtelig redd for å dø, ja jeg var forferdelig redd for å dø. Men jeg fikk i meg enda litt cognac, og alt ble bedre.

Noe senere kom de med en båre som de la meg på, og brakte meg trygt i land på Rossijas hellige jord. Nettopp slik gjorde jeg min entré i Det hellige land, full av blod og cognac og piss, båret av fire hvitkledde menn, som om jeg skulle ha vært en fortapt og gjenfunnet sønn.

Med hylende sirener erobret triumftoget Leningrad, så det pep under dekkene.

Aldri har jeg gjort mitt inntog i et fremmed land på en slik måte, og omkring meg var det ikke et menneske som snakket et eneste ord annet enn russisk. Det var mykt og vennlig, og det lød som om de hvisket til meg inne i ambulansen.

Da den stoppet, ble jeg båret over en sementert plass, forbi en resepsjon og gjennom en stor sal, full av en slags båser og med polstrede benker inni. Mellom benkene var det skillevegger på et par meters høyde. På en slik benk la de meg, og jeg følte meg trett og rolig og tilfreds, og jeg sa «Papyros!» til en av bærerne som tok opp en pakke av kittelen sin og la den på nattbordet ved siden av meg. Så hentet de te til meg, et stort glass, og jeg røkte og strødde aske på gulvet.

Alle som kom forbi, smilte og hilste, og det var ingen tvil om at jeg var ventet og savnet. Men nu var jeg kommet. Ved siden av meg, i neste bås, lå det en mann og døde og døde; han rallet og hikstet en stund og så ble alt stille hos ham.

En pleierske ga meg en sprøyte og løftet hodet mitt, så det ble lettere å drikke av teglasset. Jeg var blitt helt varm og myk i kroppen og følte meg vel, på tross av at jeg var edru. Jeg lå stille med åpne øyne og så meg om, for alle ting var anderledes enn på alle de poliklinikker og sykehus jeg har vært før. Det var å komme langt tilbake i tiden, og salen her var uten plast og glassfliser og stål; det var brunt og temmelig umalt, omtrent slik som skolene, som gamle skoler, så ut i min barndom, og det ville ikke overrasket meg om jeg hadde truffet min gamle gymnastikklærer her inne. Alle andre poliklinikker minner om La Morgue i Paris, som jeg engang oppsøkte av ren gemenhet, bare for å se på hvordan jeg engang ville ta meg ut. Men jeg kom ikke langt, før jeg snudde; lukten av de velsmurte, steriliserte kadaverne fra Seinen eller portrommene var slik at sammen med glassflisene drev de meg på dør igjen. Her, på poliklinikken i Leningrad, luktet det ikke av lik og kjemi, bare sunt og godt av tobakk og mennesker. I min Baeddecker over Europas poliklinikker blir det den eneste som får tre stjerner …

Mens jeg lå der, er det mulig at jeg sov litt med øynene åpne, for med ett sto en engleskare foran meg, en gruppe hvitkledde samaritter, leger og pleiere av begge kjønn, med en stor, tykk mann som midtpunkt. Han hadde et veldig forkle bundet opp om brystet og hadde en hvit kalott på hodet, slik at han var kledd som en slakter. Han smilte og sto med den ene armen rundt skuldrene på en kvinnelig engel og holdt en mannlig engel i hånden med den andre. Han sa noen milde ord med mange stemte s’er i, og alle sammen brøt ut i en ustyrlig munterhet. Så bøyet han seg over meg og smilte:

«Jeg snakker et smule dysk,» sa han: «En milligram tårlig dysk!»

Det trøstet meg, og jeg forsto at han var erkeengel ved poliklinikken. Jeg smilte og svarte at han snakket en dysk som Goethe kunne ha vært uhyre stolt av. Han snudde seg strålende til assistentene, som må ha vært ca. femten stykker, og oversatte replikken. Alle jublet. Så trakk han skjorte og underskjorte av meg og kjente på skuldrene og brystkassen med store, kraftige hender. Han smilte igjen:

«Hvor gammel er De?»

«Treogførr.»

Han la hånden tungt på brystet mitt og prøvet å trykke det sammen, igjen med det samme strålende og faderlige smilet:

«De er meget ung for Deres alder. De er en sterk, ung mann, De kommer aldri til å dø, De blir hundre år gammel!»

«Herre Jesus!» sa jeg.

Han undersøkte meg et øyeblikk, særlig i munnen.

«Har noen av Deres slektninger hatt vanskeligheter med å stoppe blødninger … kanskje efter barberingen … av små sår … Og De selv, hender det at De har små sår som ikke slutter med å blø?»

Jeg forsto hvor han ville hen, så jeg sperret øynene opp og stirret vilt, russisk og dystert på ham:

«Alle vi Romanoff’er,» sa jeg; «nesten alle vi Romanoff’er har hatt dette morbide trekk, det er en familiesak …»

Han la hodet bakover og lo så det gjenlød i hele salen, en høy, rungende munter latter gjennom hele poliklinikken. Engleflokken stimlet forventningsfullt sammen om ham, og mens han ble sittende ved siden av meg, stadig med en hånd på skulderen min, oversatte han bemerkningen. Den slo ned som en bombe blant legene, og et øyeblikk var latteren øredøvende. Så reiste han seg og bukket mot meg:

«Velkommen!» sa han: «Vi har ikke sett en Romanoff på snart femti år! Hjertelig velkommen til oss!»

Mens latteren fortsatte, lot han en efter en av legene undersøke meg, og det var tydelig at jeg var et avholdt, felles gode. Da de var ferdige, tok han dem efter tur i hånden eller om skuldrene og lot dem uforstyrret foreslå sine diagnoser. Efterpå viftet han med hånden i luften, med en usigelig vennlig geberde som sa at alt var galt, men ikke foraktelig eller mindreverdig. Så sa han lavt og hurtig noen få setninger, og med én gang virket det som om alle forsto. Han la hånden rundt begge skuldrene på en av de yngste, mannlige legene og føyet til enda et par ord. Det skjedde alt sammen med en menneskelighet, en jevnbyrdighet, en humor og en godhet jeg aldri har sett før.

Da han hadde gjort rede for sin diagnose, så han på meg, og begynte igjen å le. Han satte seg ved siden av meg på ny.

«Min kjære Romanoff,» sa han: «De er en ualmindelig sunn og frisk ung mann, men De mangler K-vitaminer, noe som skyldes en livsførsel som ikke er en Romanoff verdig. Vi skal gi Dem en injeksjon av K-vitaminer hver annen time, og imorgen er De frisk. Man pleier også ofte å gi K-vitaminer til svangre kvinner for å styrke blodets koaguleringsevne før fødselen.»

«Takk,» sa jeg: «Når kommer barnet?»

«Men De må ikke drikke vodka eller øl,» føyet han til og rystet på hodet, mens han oversatte det til russisk.

Så reiste han seg og omfavnet et par av englene, og selskapet dro videre til neste pasient.

Det var blitt aften nu, og jeg var meget svak da jeg ble kjørt opp på rommet. Det var begynt å mørkne der, og de andre sov allerede, – eller de lå helt stille. Noen kledde av meg og forsvant med klærne mine. Jeg lå en stund i skumringen, og merket at den ene av pasientene ikke lå i seng, men på et slags høyt bord med et stativ over seg. Han sov på maven og med hendene over hodet, så var jeg borte … alt fløt vekk i halvlyset. Et par ganger våknet jeg og fikk en injeksjon, derpå sov jeg igjen. Men ved to, tre-tiden våknet jeg helt og var tindrende klar, fullstendig klar i hodet, for første gang på noen uker. Jeg var litt svak, men ikke uvel. Jeg hadde fått et visst inntrykk av klinikken, av gangene og av rommet nu, og alt sammen hadde noe av venstre bredd, noe av mitt elskede Quartiér Latin … jeg måtte stadig tenke på Frankrike eller Italia. Da jeg vendte meg om på siden for å kunne se mot vinduet og grålysningen utenfor, trodde jeg at jeg hadde delirium: i vinduskarmen sto fire flasker Beaujolais, fire fortrolige flasker av velkjent sort. Ved siden av dem en stabel sigarettesker: Gauloises. Alt var fullstendig uvirkelig for meg, og jeg så på lyset i det grønne flaskeglasset, på det nesten sorte innholdet. Jeg begrep ingenting, og jeg la meg over på ryggen igjen for å tenke nøyaktig over det.

Mannen ved siden av meg stønnet. Det hadde han gjort en gang tidligere inatt, og han hadde fått en sprøyte, antagelig morfin, for han var blitt rolig efterpå. Men nu var han begynt igjen, og jeg kunne høre pusten hans tydelig. Det virket som om han lå med store smerter og holdt på å våkne av dem. Han beveget også svakt på hodet, frem og tilbake, slik som man gjør når man har smerter. Nu kunne jeg tydelig se hva som var bygget opp over ham; det var et stålstativ med en beholder øverst oppe, og fra beholderen gikk en slange ned og inn under dynen. Like ved kom en annen slange frem og hang ned til en slags flaske som sto på gulvet. Det var klart for meg at han var alvorlig syk, og at det var søvndybden, altså morfinen, som avgjorde om han følte smerter eller ikke. Han jamret seg et par ganger til, så ble han stille. Man kunne altså høre om han sov dypt eller ikke, og hvor sterke smerter han hadde. Nu var han aldeles stille, og jeg kunne ikke engang merke åndedrettet hans. Jeg vendte meg igjen og ble liggende og se mot vinduet og mot lyset som ble hvitere efter hvert. En god stund lå jeg slik, og da jeg snudde meg på ny, oppdaget jeg plutselig at han hadde løftet hodet og lå med åpne øyne mot meg. Han hadde sort, bustet hår og hadde lagt haken på håndbakene sine. Han bet seg i underleppen, men han stønnet ikke lenger. Han var våken.

«Bonjour, monsieur,» sa jeg.

«Er De fransk?» svarte han forbløffet. Så smilte han.

Jeg svarte at jeg var ikke det, men at jeg var fremmed i Russland.

Efter en stund spurte jeg om han hadde store smerter.

«Ja,» sa han. Han famlet efter klokken på nattbordet og stirret på den et øyeblikk, som om det anstrengte ham svært: «Men om en halv time kommer pleiersken med morfin.»

Han bet tennene sammen og tiet et øyeblikk, så mumlet han lavt noe om en bilkatastrofe og et knust bekken. Han beveget hodet bakover mot apparatet med gummislangen og sa:

«Derfor har jeg dette laboratoriet hengende der.»

Han tiet og smilte med munnen knepet igjen, og like efterpå nikket han mot vinduet:

«Klarer De å hente en flaske?» sa han.

Jeg satte meg opp i sengen og merket jeg kunne bevege meg oppe. Flasken og en sigarettpakke plaserte jeg på nattbordet, og jeg tente en sigarett til ham.

«Røk selv også,» sa han: «Og drikk, hvis De vil ha vin.» Jeg hentet et glass ved vasken, og da jeg gikk tilbake, kastet jeg et blikk på de to andre, stadig sovende pasientene. Det var to sorte hoder til. De virket meget unge. Franskmannen var antagelig noe over tredve. Jeg skjenket i for oss begge og la meg under dynen igjen. Mens vi drakk ut flasken, fortalte jeg om min ankomst og om legen på poliklinikken. Han lo også over Romanoff-innfallet.

«Vet De hvem han er, overlegen?» spurte han plutselig.

«Nei?»

Han nevnte et navn med professor og akademi og doktor foran, og føyet til:

«Han er ett av de store dyr i russisk medisin, en av de aller største kirurger man har, og det sier ikke lite. Men han har sin vakt her på poliklinikken som alle andre. Slik er det her.»

Vi lå og talte lavt sammen, mens det litt efter litt lysnet utenfor. Klokken var stadig ikke mere enn fire, alt var fullstendig stille. Det var bare natten omkring oss.

Over alt, langt utover byen og landet lå den samme, hvite natten rundt oss. Hva vi snakket om, vet jeg ikke lenger, det var noe om Russland og noe om bøker. Han var hos kulturattachéen her i byen. Pleiersken kom inn med et brett med glass og sprøyter på, og vi fikk hver vår dosis igjen. Så var det stille, og det var en lise å merke på ham at smertene ble mindre. Han lo svakt et par ganger, og jeg var glad over at natten var lang og at samtalen varte, og vi drakk en flaske til … Jeg har aldri sett ham før, aldri sett ham siden, men han var nærmere enn mennesker jeg har kjent i årtier, og ingenting i verden gledet meg mere enn at smertene hans avtok. Jeg merket på ham at dosen måtte ha vært meget kraftig, og sammen med rødvinen fikk den ham til å glemme alt, også tankene på om han noen gang ville bli helt frisk igjen, eller komme til å gå ordentlig … Av og til var det som å sove med åpne øyne, rommet, lyset og skyggene var nær og uvirkelig samtidig, og jeg følte at jeg var menneske, og natten var lang, og vi hørte åndedrettet fra de to andre på værelset. Langsomt, og uten at jeg merket det, sovnet jeg litt, så var jeg våken igjen og merket at han stadig lå med åpne øyne, og vi vekslet noen ord igjen … sov litt, eller drømte …

Da morgenen kom, var jeg sovnet helt, men først efter ham. Slik var det. Dette var min første natt i Russland.

Da jeg våknet, satt en ung, blond russer ved siden av sengen min. Eftersom der ikke var noen ledig krakk, satt han på gulvet og støttet ryggen mot sengen. Da han merket at jeg var våken, tok han meg i hånden og smilte. Han holdt den lenge, og han ble sittende ved siden av meg utover formiddagen, helt stille, uten å forsøke å gjøre seg forstått med ord eller fakter. Han bare satt der, taus og vennlig som om han skulle passe meg eller beskytte meg.

Av og til holdt han meg i hånden.

På vårt værelse lå det bare utlendinger, og de to andre svarthårede, efter franskmannen og meg, var en cubansk og en nordkoreansk gutt. Ved vasken og morgenstellet var de begge så blyge og generte som unge piker; de holdt laken og tepper om seg som om de skulle verge sin dyd mot pleierskene som skulle hjelpe dem. Den ene – koreaneren – trakk til og med et håndkle over hodet av skam. Franskmannen lå og smilte med sammenknepet munn.

Dette værelset med utlendinger viste seg å være meget avholdt blant de russiske pasientene, og da døren efter morgenvasken ble åpnet helt mot korridoren, vrimlet det av vennlige gjester hos oss. Min venn på gulvet ble sittende trofast ved sengen, – det var åpenbart at jeg var hans utlending.

Senere, utpå eftermiddagen, da jeg hadde fått klærne mine og forlot hospitalet, hadde franskmannen igjen store smerter. Det kom ingen lyd fra ham, og eftersom han var tvunget til bare å ligge på maven, så man ikke stort annet av ham enn bakhodet, men han klarte ikke å snakke da jeg tok farvel og ønsket god bedring. Han bare så opp og smilte med munnen bitt helt sammen, og han vinket til meg med fingrene på den ene hånden.

Russeren min gikk med meg nedover korridoren, han klappet meg på skulderen og vinket gjennom sprinklene i trappen.

Byen var stor og fremmed.

Alt dette var meget nærværende, mens jeg satt og fortalte det til Lefévre. Og jeg merket at han ble gladere av å høre det, og at han var istand til å sovne snart.

Jeg tenkte stadig på denne gamle, evige natten sammen med et fremmed menneske, mens jeg gikk nedover gruset i parken på vei til mitt eget hus, mitt eget værelse.