Semmelweis

Et anti-autoritært skuespill av

Jens Bjørneboe

«Det var fluene som vant krigen.»

Curzio Malaparte

Gyldendal

Forord

Dette stykket er ikke ment å være et «historisk korrekt», dramatisk dokument; hovedpersonen og andre viktige skikkelser er ikke «historiske portretter». Eksakt riktige er de ytre kjensgjerninger; oppdagelsen, den videre kamp og autoritetenes senile og diktatoriske motstand mot nye tanker. Argumentene mot Semmelweis er ordrett gjengitt. Stykkets tema er konflikten mellom autoritær og selvstendig tenkning; – et fenomen som har forfulgt menneskeheten så langt historien rekker. Det autoritære menneske føler seg bare beskyttet og trygt, så lenge det selv blir sparket ovenfra og selv kan sparke nedover; derfor vil autoritære samfunn alltid prise lydigheten som den høyeste menneskelige dyd. Trangen til underkastelse under maktlystne autoriteter holder i dag på å drive menneskeheten ut i den største katastrofe den har opplevet.

Selve materialet til skuespillet ble jeg for alvor oppmerksom på for omtrent syv år siden; den dramatiske sannhet som ligger i Semmelweis’ liv: den «samfunnsbærende» autoritets fornektelse av menneskets åndelige frihet, denne fornektelse er naturnødvendig og en hovedbestanddel av selve det autoritære prinsipp. Ingen av de samfunnsformer vi kjenner i dag, har klart å bryte med autoritetsprinsippet. Innen disse samfunnsformer finner vi den diktatoriske struktur på det mest rendyrkede innen kirkene, militærvesenet, de politiske partier, universitets- og skolevesenet, samt fremfor alt i rettsvesenet og dets forgreninger: påtalemyndighet og politi. Det er skjelettdannelser i samfunnet, som ikke kan reformeres, forandres eller lappes på: den eneste mulighet er å ødelegge dem fra bunnen av. Det forutsetter en radikalitet i tenkning og vilje, som vi i dag begynner å ane i de spontane opprørsbevegelser som nå viser seg i forskjellige former over hele verden: i den globale, anti-autoritære revolusjon, etter min oppfatning det eneste lyspunkt i tiden.

Stykket om Semmelweis ble nedskrevet under min egen nihilisme-prosess i 1967: i Byretten og Høyesterett var det anledning til å iaktta det autoritære prinsipp i uefterlignelig renkultur. Derfor virket ikke prosessene utmattende, men i høyeste grad stimulerende på arbeidslyst og tanker.

En parallell fra dyreriket finner man gjengitt i Konrad Lorenz’ berømte bok «Das sogenannte Bose» (eng. tittel «On Aggression»): «S. L. Washburn og Irven de Vore har iakttatt hos frittlevende bavianer, at horden ikke blir ledet av en enkelt, men av et «gremium» av flere urgamle menn, som opprettholder sitt herredømme over de yngre og legemlig langt sterkere medlemmer av horden ved å holde sammen som bek og svovel, og tilsammen er enhver yngre mann overlegen.» Et vakrere og mer presist bilde enn de sammensvorne bavian-oldinger, kan man neppe finne for vårt eget autoritære oldinge-samfunn.

Som skuespillet om Semmelweis teknisk er oppbygget, med en slik mengde scener, scenebilder og personer, er en naturalistisk iscenesettelse umulig. Skiftene må gå hurtig og lett, og forutsetningen for dette er at sceneutstyret er redusert til et minimum som i en håndvending kan brukes til først å bygge opp og derefter å ødelegge illusjonen, samt vise et nytt sted, et nytt miljø og et nytt tidspunkt.

Efter lang kamp har teatret oppnådd å erobre tilbake den frihet det hadde for århundrer siden; å gi avkall på illusjonen om «her og nu»: Det er hinsides tid og sted.

Den riktigste måte å oppføre stykket på tror jeg vil være å bygge sceneutstyret over projeksjoner av gamle, originale stål- og kobberstikk, samt de få rekvisitter som er nødvendige. Andre markeringer kan skje ved tekster som er utført i den typografi som ble brukt i aviser og andre trykksaker omkring midten av forrige århundre.

En skuespiller kan spille flere roller, f.eks. både «rektor» og «professor Klein».

Metternichismen og dens spion- og politistat kan anskueliggjøres ved ukjente skikkelser som beveger seg tause og uklare i utkanten av scenen, hvisker sammen, lytter, iakttar og skynder seg bort, kanskje skriver noe, etc.

Masker og kostymer bør være realistiske, – dvs. ikke imiterende naturalistiske, men slik som forrige århundres klær og mennesker ser ut, sett av oss som lever i dag, altså med den avstand som ligger i at man fester større oppmerksomhet ved utsagnet enn ved etterligningen.

Realisme er ikke imitasjon, men et utvalg av de ting som varer lenge.

Det skal på scenen gjenskapes en prosess som individuelt ble utspilt i forrige århundre, men som i den store stil først er begynt i dag, – autoritetenes fall.

Det dreier seg ikke om å latterliggjøre et pinlig kapitel fra medisinens historie, men om å levendegjøre et kommende stadium av menneskeåndens utvikling: frihetens.

Et århundre spiller liten rolle.

1968 ble proklamert som «menneskerettighetenes år», det ble et nederlagets år – for menneskerettighetene. Men året er blitt preget av frihetens opprør mot autoritetenes diktatur. I land etter land ble opprørerne slått ned av politi og soldater, men det betydde ingen seier, – det betydde bare at makthaverne kastet maskene; demokratier ble stående som diktaturer og FN ble avslørt som maktinstrument for stormaktene. 1968 – nederlagets år – blir stående som sannhetens år. Det var et godt år for sannheten.

Oslo, september 1968.

J. B.

Personer

Universitetets Rektor

Vaktmester

Horer:

Lotte

Sophie

Anna

Maria

Klein, prosesser i medisin

Ignaz Semmelweis, lege

Kolletschka, prosektor

Professorer

Studenter

Markusovzky, lege

Skuespillere

Skoda, præceptor medicinæ mundi

Justisminister

Vertinne

Nattmann

Kelnere

Politimann

Husvaktmester

Politipresident

Biskop

Politisoldater

Politispion

Dubois (Den Store), professor i medisin

Ung Mann

Maria Weidenhofer, fru Semmelweis

Sykepleierske

Jordmor

Tandler, Stadtholderiråd

En ung mann til

Pleiere, m.fl.

Flere roller bør spilles av samme skuespillere. Handlingen foregår i Wien, Venezia, Paris og Budapest gjennom et tidsrom på ca. 20 år.

Pause efter 12. scene.

Forspill på teatret

(Scenen er åpen, uten forteppe. Scenebildet består av romantisk-naturalistiske pappkulisser for aftenens operette eller musical.)

(Det lyder voldsomt rabalder bak scenen og fra andre deler av teateret; slag, lyden av splintret tre, tramp, hyl og skrik, – bøye engstelige og sinte stemmer. Efter hvert samler skrikene seg til lange, rytmiske gjentagelser.)

Rop fra mange stemmer: Cu-ba! Cu-ba! Cu-ba!

Che! Che! Che!

Cu-ba! Cu-ba! Cu-ba!

Osv., osv.

(Larmen stiger og blir øredøvende. Plutselig stormes scenen av studenter, som bringer med seg store røde og sorte flagg som henges opp på forskjellige steder – på og rundt scenen.)

Rop (øredøvende, taktfaste brøl): Cu-ba! Cu-ba! Cu-ba!

(Med et slag hersker fullstendig, lydløs stillhet. Studentene har slått seg ned enkeltvis, parvis eller i små grupper. Noen ligger, noen sitter, noen legger hodet i fanget på hverandre, noen står. Et par av dem sitter på kanten av proscénium. Osv., osv.)

Mannlig student (frem): Studentene her i byen har okkupert teatret.

Vi ønsker ikke voldshandlinger. Vi ønsker en offentlig debatt. Parlamenter og riksdager har ikke plass for våre meninger. Ingen politiske partier representerer oss. Den engang revolusjonære arbeiderklasse er blitt det nye, konservative småborgerskap.

Man venter av oss at vi skal studere og holde munn. Vi skal lese hva man forlanger av oss, ha tillit til samfunnets og universitetets autoriteter og akseptere hva autoritetene bestemmer. Men vi har ingen tillit.

Slik som verden ser ut i dag, ønsker vi helt enkelt ikke å være med på den lenger. Vi ønsker et ord med i laget.

Kvinnelig student: Vi arbeider i former som andre har lagt til rette for oss. Efterpå skal vi som høykvalifisert arbeidskraft utnyttes av staten og av næringslivet, – våre kunnskaper skal utbyttes og brukes på den måte som politikere og industriledere bestemmer, og til deres fordel. Også mens vi studerer, er vi umyndiggjorte arbeidere innen et system andre har laget, vi er kjøpt, ferdigbestilt arbeidskraft som skal tjene systemer vi ikke har godtatt, vi skal lystre politikere vi ikke respekterer og aldri ville ha valgt.

All makt ligger i dag i hendene på politikere fra de generasjoner som direkte eller indirekte har vært med på å bygge slaveleirene i Sovjet, konsentrasjonsleirene og gasskammerne i Vesteuropa, som har laget Hiroshima, utløst Viet-Nam-krigen, Korea-krigen og voldtatt Ungarn, Hellas og Tsjekkoslovakia. All politisk og økonomisk makt ligger i hendene på en generasjon som har holdt verden i ett eneste mareritt så lenge vi har levet.

Man forlanger at vi skal ha tillit til disse politikere og industriherrer. Lojalt og lydig skal vi stille vår spesialiserte arbeidskraft til disposisjon for en internasjonal skare av politiske forbrytere!

Han der borte (peker), f.eks., blir en fremragende fysiker. Politikerne trenger ham!

Mannlig student: Den mest rentable investering det såkalte «samfunn» kan gjøre med sine penger, er å investere dem i utdannelse. En virkelig høykvalifisert spesialist kan neppe kjøpes for dyrt. Flyvåpnet trenger matematikere!

Men vi vil ikke utdannes for å brukes til hva som helst. Vi tjener ikke et hvilket som helst mål. Vi tjener ikke et hvilket som helst samfunn.

Kvinnelig student: Vi avslår å la våre kunnskaper og oss selv bruke som maktmidler for politiske voldsforbrytere – i øst og vest.

Vi nekter å la oss bruke til undertrykkelse og masseutryddelser.

mannlig student: Vi ønsker selv nøyaktig å bestemme hva våre spesialkunnskaper skal brukes til.

Istedenfor aftenens idiotiske og fordummende operette vil De få se et skuespill om autoritet og anti-autoritet. Derefter følger debatt og ordet blir fritt. (Klapper i hendene.)

(Studentene springer opp og fjerner operettekulissene. De gjør scenen klar for «Semmelweis».)

Mannlig student: Stykket begynner før midten av forrige århundre, – umiddelbart før de store studenteropprør som fant sted i hele Europa i 1848. Jeg minner publikum om at studenterrevolusjoner ikke er et nytt fenomen, og om at de alltid har innvarslet dyptgående forandringer i samfunnsstrukturene.